Справа № 372/393/17
№2-493/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2017 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

Головуючого судді Потабенко Л.В.,

при секретарі Падалці А.В.,

за участю представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устименко Вікторія Тимофіївна про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 03.07.2015 року укладеного на користь ОСОБА_3. Обґрунтовуючи заявлені по справі позовні вимоги позивач зазначив, що 13.06.2015 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла в рівних частинах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належні на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку на якій розташований вказаний житловий будинок. 03.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т. було посвідчено договір дарування на користь відповідача ОСОБА_3 земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилась спадщина на все належне їй майно. 27.02.2016 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), входила до заповіту разом з жилим будинком, що знаходиться на даній земельній ділянці, це порушує права позивача, а тому він вважає оспорюваний договір дарування таким, що має бути визнаний недійсним, а також вказує на те, що земельна ділянка є приналежністю житлового будинку та наслідує його долю. Крім того відповідачка заборонила позивачу обробляти спірну земельну ділянку, та збирати врожай. Також при вчиненні оспорюваного правочину приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т. було допущено порушення законодавства, оскільки вона не мала права посвідчувати договір дарування вказаної земельної ділянки, так як не мала права на вчинення нотаріальної дії поза приміщенням приватного нотаріуса, а саме в Обухівському районному нотаріальному окрузі, а тому позивач змушений був звернутись до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з»явилась, на адресу суду подала свої заперечення в яких просила відмовити в задоволенні позову в зв»язку з його необґрунтованістю та безпідставністю, оскільки позивач знав, що буде вчинятись договір дарування 03.07.2015 року, при його вчиненні був присутній його син, крім того 13.11.2015 року нотаріус повідомив позивача при відкритті спадщини, та що земельна ділянка вже не належить заповідачеві, а належить відповідачеві. Також відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог в зв»язку з пропуском строків позовної давності.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т., в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог, та зазначила, що всі нотаріальні дії та реєстраційні дії за вищезазначеною угодою проводились нею тільки на її робочому місці в м. Києві. Спірний договір відповідає вимогам ЦК України, ЗУ «Про нотаріат», та «Порядку вчинення нотаріальних дій» і з її сторони не було допущено жодних порушень чинного законодавства.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимоги, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Судом встановлено, що 13.06.2015 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким належні їй на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, заповіла в рівних частинах ОСОБА_2 та ОСОБА_3

03.07.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування земельної ділянки, яким останній було передано у власність земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т., зареєстрований в реєстрі за № 739.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданий Виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області, актовий запис № 127.

13.11.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Української міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5

27.02.2016 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та того ж дня зареєстрував своє право власності на 1/2 частку вищевказаного житлового будинку.

Статтею 717 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 722 Цивільного кодексу України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Основними юридичними ознаками договору дарування є односторонність, реальність або консенсуальність та безоплатність, що в своїй сукупності не передбачає виникнення у сторін договору зобов'язальних правовідносин.

Статтею 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

При цьому, правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача посилалася на той факт, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки є таким, що стосується інтересів позивача на прийняття ним спадщини, так як вказана земельна ділянка є приналежністю житлового будинку та наслідує його долю.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь - якому елементі правочину.

Як роз'яснено в п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір дарування був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 03.07.2015 року, а позивач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, та зареєстрував своє право власності на 1/2 частку житлового будинку, що находиться за адресою: АДРЕСА_1, лише 27.02.2016 року, тобто вже після укладення оспорюваного правочину.

Право власності на майно у обдарованої, відповідно до ст. 722 ЦК України, виникає з моменту дарунку.

Відповідно до ст. 131 ЗК України, зазначається, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки під час укладання спірного договору дарування земельної ділянки, права та законні інтереси позивача по справі ОСОБА_2 не порушувались, так як він не був власником частини житлового будинку.

Разом з тим відповідачі під час укладення спірних правочинів досягли згоди щодо всіх істотних умов договорів, в тому числі дарувальнику було роз'яснено зміст ст. 722 Цивільного кодексу України щодо виникнення права власності на дарунок у обдаровуваного, про що свідчить підпис сторін на договорах дарування. Вказані обставини дають суду підстави вважати, що юридична природа спірних договорів на момент їх укладення не порушувала прав позивача.

З врахуванням викладено, та ч.1 ст. 360-7 ЦПК України суд відступає від правової позиції, викладеної у висновку ВСУ у справі за №6-2225цс16 від 12.10.2016 року, про врахування якого наполягав представник позивача, оскільки не вбачає підстав у застосуванні ст.120 ЗК України, до правовідносин які виникли між сторонами.

Крім того згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

З врахуванням викладено та того, що позивачем, не доведено, що на момент укладення оспорюваного правочину приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т. допустила порушення ЗУ «Про нотаріат», ЦК України, та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, то і з цих підстав в задоволенні позову необхідно відмовити.

Підстав для відмови в задоволенні позову в зв»язку з пропуском строків позовної давності на чому наполягав відповідач встановлено не було.

Керуючись ст.ст. 10,59,60,212-215,292,294 ЦПК України, ст. 215 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устименко Вікторія Тимофіївна про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Обухівського районного суду 06.03.2017 року по даній цивільній справі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення, особами, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: