АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Скакун К.В.

за участю: ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_4, до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними, скасування реєстрації прав власності на нерухоме майно, треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Олександр Олександрович, Вижницький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_8, на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 травня 2017 року,

встановила:

В квітні 2017 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом.

Просив:

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 1 травня 2015 року;

- визнати недійсним договір дарування об'єкта незавершеного будівництва, який розташований по АДРЕСА_2 від 5 травня 2015 року;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_2 від 5 травня 2015 року;

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_3 від 6 травня 2015 року;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_4 від 12 травня 2015 року;

- зобов'язати приватного нотаріуса Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк О.О. поновити реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на об'єкти нерухомості, які були предметами вказаних вище договорів дарування.

Посилався на те, що ОСОБА_3 уклала договори дарування вказаного вище нерухомого майна за наявності державної реєстрації обтяження її прав на майно.

Укладення відповідачкою догорів дарування унеможливлюють виконання судового рішення про стягнення на користь позивача суми боргу за договором купівлі-продажу, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Зазначав, що договори дарування від 1 травня 2015 року, 5 травня 2015 року, 6 травня 2015 року, 12 травня 2015 року порушують права та інтереси ОСОБА_8.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 травня 2017 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_8, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договорів дарування не було жодного обтяження прав позивача щодо предмета вказаних правочинів.

Спірні правочини не посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямовані на порушення публічного порядку, а тому не є таким, що порушують публічний порядок.

Позивачем не надано доказів, які б підтверджували те, що волевиявлення відповідача на укладення договорів дарування було направлене на ухилення виконання судового рішення про стягнення боргу за договором купівлі-продажу.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Згідно частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, N 9 перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК).

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2015 року зобов'язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_8 обладнання для сушіння сировини.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 17 грудня 2015 року за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2015 року додатково стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 пеню в розмірі 1 731 657 гривень 7 копійок (а.с.14).

1 травня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с.76).

5 травня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір дарування об'єкта незавершеного будівництва, який розташований по АДРЕСА_2 (а.с.77).

5 травня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір дарування земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_2 (а.с.78).

6 травня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір дарування 1/10 частки житлового будинку АДРЕСА_3 (а.с.79).

12 травня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір дарування земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_4 (а.с.80).

Колегія судді вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що на момент укладення договорів дарування не було жодного обтяження прав позивача щодо об'єктів вказаних правочинів.

Позивачем не надано доказів, які б підтверджували те, що волевиявлення відповідача на укладення договорів дарування було направлене на ухилення від виконання судового рішення про стягнення боргу за договором купівлі-продажу.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, помилковими є доводи скарги про те, що оспорювані договори дарування були укладені щодо майна на яке було накладено арешт.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Таку правову позицію виклав Верховний Суд України в постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 12 березня 2013 року накладено арешт на майно та грошові кошти ОСОБА_3, що належить їй на права власності в межах суми боргу 900 000 гривень (а.с.87-88).

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 18 квітня 2013 року скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно та грошові кошти ОСОБА_3, що належать їй на права власності, накладені ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 12 березня 2013 року (а.с.74-75).

5 квітня 2013 року було зареєстровано обтяження прав ОСОБА_3, а саме арешт на все належне їй нерухоме майно, на підставі ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 12 травня 2013 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Дежавного реєстру речових прав на нерухоме майно №179958236 від 31 жовтня 2016 року (а.с.10-13).

З огляду на вказану правову позицію Верховного Суду України обмеження прав на майно ОСОБА_3, які встановлені ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 12 березня 2013 року діяли до скасування заходів забезпечення позову рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 18 квітня 2013 року.

З моменту скасування заходів забезпечення позову за рішенням апеляційного суду, ОСОБА_3 мала право вільно розпоряджатися свої майном.

Наявність у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» запису щодо арешту майна ОСОБА_3 на підставі ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 12 березня 2013 року не може слугувати підставою для висновку про наявність обмежень прав ОСОБА_3 щодо розпорядження своїм майном.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що оспорювані договори слід було визнати недійсними відповідно до правил ст. 234 ЦК України, оскільки вони є фіктивними.

Як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи позивач не звертався до суду з позовом про визнання оспорюваних договорів дарування недійсними з тих підстав що вони є фіктивними.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про необхідність скасування рішення суду, оскільки судом були допущені порушення норм процесуального права.

Так, відповідно до правил ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як вже зазначено вище колегія суддів прийшла до висновку про те, що суд першої інстанції правильно вирішив справу та ухвалив законне і обгрунтоване рішення.

За таких обставин апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна