Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 6 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Березнівського району Рівненської області, треті особи на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на майно, що входить до складу спадщини,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представника та третіх осіб, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 6 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Березнівського району Рівненської області, треті особи на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на майно, що входить до складу спадщини відмовлено.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність та необґрунтованість в звязку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що він не був зобов'язаний подавати заяву про прийняття спадщини до нотаріуса протягом шести місяців з часу її відкриття і не пропустив строк для її прийняття, оскільки дійсно фактично постійно проживав разом з своєю померлою матір'ю у власному будинку, де і була вона зареєстрована.

В звязку з втратою свідоцтва про реєстрацію, належного спадкодавцю, транспортного засобу та оригіналу державного Акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 072595, виданого на ім'я спадкодавця, єдиним способом захисту його невизнаного права є визнання права власності на спадкове майно, що входить до складу спадщини після смерті його матері в порядку ст. 392 ЦК тому.

6.06.2017 року до початку розгляду справи по суті його представником було подано письмове клопотання, стосовно додаткової позовної вимоги про встановлення факту його проживання разом із спадкоємцем на день її смерті. Однак, в порушення ст. 168 ЦПК України, суд не заслухав думку відповідача та третіх осіб з приводу заявленого клопотання та не розглянув цю позовну вимогу під час вирішення справи по суті на основі наявних у справі доказів в порушення ст. 214 ЦПК.

Невідповідність висновків суду обставинам справи полягає також у тому, що в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд встановив обсяг спадкового майна, однак у цій же мотивувальній частині суд зробив висновок про те, що ним не підтверджено відповідними документами права власності спадкодавця на вказане майно і доказів про те, що ним вчинялись дії, щодо отримання відповідних правовстановлюючих документів.

Крім того, суд безпідставно та необґрунтовано відхилив докази надані на підтвердження факту його постійного проживання із спадкодавцем та не прийняв до уваги той факт, що будинок у якому проживала та була зареєстрована спадкодавець належить на праві приватної власності позивачу, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12946067 від 18.12.2006 року.

Вважає, що висновок суду про те, що визнання за ним права власності на спадкове майно може порушити права та обов'язки інших осіб, які не беруть участь у справі, грунтується лише на припущенних.

Суд проігнорував ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 сільська рада, у довідці №700 від 12.05.2017 р. підтвердила факт його постійного проживання разом з матір'ю на час її смерті, а у листі №407/02-23 від 29.05.2017 р. визнала позовні вимоги.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів, які б достовірно підтверджували наявність порушення цивільного права.

Такий висновок суду не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що у власності ОСОБА_6 перебували:

- земельна ділянка площею 2,38 га, яка розташована на території ОСОБА_2 сільської ради Березнівського району Рівненської області, цільове призначення-для ведення особистого селянського господарства, що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №072595 від 16 вересня 2004 року, копія якого міститься в матеріалах справи;

-автомобіль марки ЗАЗ 968 МД, 1991року випуску, кузов №ХТЕ968МДL1628521, що стверджується листом регіонального сервісного центру МВС в Рівненській області №31/17-673 від 15.05.2017року;

-грошові вклади, з належними відсотками, індексацією та компенсацією, що знаходяться в філії №01 с.Малинськ Березнівського відділення Ощадбанку України №6561 рахунках №7117; №057-670, №915511166, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.05.2002року.

26 вересня 2016 року ОСОБА_6 померла, яка за життя заповіт не посвідчувала. До часу своєї смерті проживала у будинку свого сина ОСОБА_1, позивача у справі.

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_6 на підставі ст.1261 ЦК України є її діти: позивач та треті особи, які у встановленому законом порядку заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавали.

12.05.2017 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6

Постановою приватного нотаріуса Березнівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 від 12.05.2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 на належне їй майно через пропуск строку на прийняття спадщини.

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За встановлених обставин, позивач позбавлений можливості у встановленому законом порядку отримати у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину після смерті матері.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 21 травня 1986 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

У своїй позовній заяві та в судовому засіданні ОСОБА_1 як підставу для спадкування зазначав, що постійно без реєстрації проживав із матірю в належному йому будинку з 1998 року та продовжує мешкати у ньому до теперішнього часу.

Однак судом у порушення ст. ст. 60, 62 ЦПК України ці доводи не перевірялися, фактичні обставини справи встановлені не були.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Норма ч. 6 ст. 29 ЦК України передбачає, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні. Зокрема, частиною 2 статті 2 Закону передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

ОСОБА_1 з 12.12.2006року є власником будинку, у якому проживала його матір.

Згідно копії довідки №700 від 12.05.2017 року, виданої ОСОБА_2 сільською радою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно була зареєстрована та постійно проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. За вказаною адресою на день її смерті 26.09.2016 року спільно з нею постійно проживав та проживає по даний час син ОСОБА_1

Відповідно до довідки № 2404 від 30.11.1998 року, виданої ОСОБА_2 сільським головою, ОСОБА_1 дійсно проживає в с.Малушка разом із своїми батьками похилого віку.

Із копії акту про фактичне проживання особи без реєстрації від 27.04.2017 року вбачається, що жителі с. Малушка, Березнівського району Рівненської області, підтвердили той факт, що ОСОБА_1 з 1998 року фактично проживав у ІНФОРМАЦІЯ_4, без реєстрації, зі своїми батьками за вказаною адресою, та здійснював поховання матері.

Обставину постійного проживання позивача без реєстрації в одному будинку із спадкодавицею підтвердили і відповідач у справі та треті особи.

Таким чином, беззаперечними доказами в сукупності підтверджено, що ОСОБА_1 на день смерті матері постійно проживав із нею без реєстрації у будинку, що належить йому на праві власності, а тому є таким що прийняв спадщину, оскільки протягом шестимісячного строку з часу її відкриття не заявив про відмову від неї.

Відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч. 3 ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.

Оскільки позивачем правильно визначена матеріально-правова норма та викладені обставини його позовних вимог, стосовно яких він просив ухвалити рішення, висновок суду першої інстанції про те, що ним не заявлено вимог про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, не можна визнати обґрунтованим.

Окрім цього, із матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та оригінал державного Акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 072595, видані на імя ОСОБА_6Є втрачені, а тому єдиним способом захисту прав позивача є визнання за ним права власності на спадкове майно, що належало його матері - ОСОБА_6

Враховуючи викладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням нового - про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 1220, 1223,1261,1268,1270 ЦК України, колегія суддів

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 6 червня 2017 року скасувати.

Позов задовольнити. Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті ОСОБА_6, яка померла 26 вересня 2016року , яке складається:

-із земельної ділянки площею 2,38га, розташованої на території ОСОБА_2 сільської ради Березнівського району Рівненської області, цільове призначення-для ведення особистого селянського господарства;

-автомобіль марки ЗАЗ 968 МД, 1991року випуску, кузов №ХТЕ968МДL1628521;

-грошових вкладів, з належними відсотками, індексацією та компенсацією, що знаходяться в філії №01 с.Малинськ Березнівського відділення Ощадбанку України №6561 рахунках №7117; №057-670, №915511166.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_8

ОСОБА_9