АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1802/17 Справа № 192/2536/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Щербина Н.О. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09 липня 2016 року між ним та відповідачем - ТОВ «Соул-Україна» було укладено договір фінансового лізингу №00169. В день укладення договору ОСОБА_2 було сплачено платіж в 19500,00 грн., який зі слів менеджера є авансовим платежем відповідно до умов договору і після сплати якого буде доставлено предмет лізингу - автомобіль DAEWO SENS, об'єм двигуна 1.3і8V, тип КПП-МТ, привід передній, вартістю 193000,00 грн. Проте з укладеного договору лізингу вбачається, що основні його положення не є погодженими, а також мають певні протиріччя, оскільки сплачені позивачем 19500,00 грн. виявилися не авансовим, а адміністративним платежем. Під час отримання інформації щодо строків надання автомобіля, ОСОБА_2 повідомили про необхідність здійснення додаткових оплат, оскільки 19500,00 грн. не є авансовим платежем. Позивач вважає умови договору несправедливими, а сам договір нікчемним, так як ТОВ «Соул-Україна» при укладенні спірного договору як в силу ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» застосував нечесну підприємницьку практику, так і в силу статті 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально, укладено у простій письмовій формі, не було погоджено сторонами розмір лізингових платежів, а у відповідача на момент укладення спірного договору була відсутня ліцензія на здійснення відповідної господарської діяльності.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу та стягнути на його користь грошові кошти в сумі 19500,00 грн., які були сплачені на рахунок ТОВ «Соул-Україна» в якості авансового платежу.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2016 року та додатковим рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено в повному обсязі: визнано недійсним договір фінансового лізингу №00169 від 09 липня 2016 року; стягнуто з ТОВ «Соул-Україна» на користь ОСОБА_2 за договором фінансового лізингу №00169 від 09 липня 2016 року грошові кошти в сумі 19500,00 грн., а також, 1102,40 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись із таким рішенням, ТОВ «Соул-Україна» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Із матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2016 року між відповідачем ТОВ «Соул-України» та позивачем ОСОБА_2 було укладено договір №00169 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб автомобіль DAEWO SENS, об'єм двигуна 1.3 і 8V, загальною вартістю 193000,00 грн. відповідно до п. 8.1.

На виконання умов Договору фінансового лізингу від 09 липня 2016 року позивачем було сплачено на рахунок відповідача, 19500,00 грн., як платіж за оформлення договору, що підтверджується квитанцією №0.0.580435361.1 від 09 липня 2016 року, виданої ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до п. 17.2 Прикінцевих положень вказаного Договору, підписання цього Договору та Додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього.

Згідно п. 2.1. Договору - даний Договір вступає в силу з моменту його підписання, а додатки до Договору є невід'ємною його частиною (п. 16.13 Договору).

Однак, в матеріалах справи відсутній Додаток №2 «Графік сплати лізингових платежів» та будь-які докази його підписання сторонами.

Виходячи із змісту основного тексту Договору фінансового лізингу, розмір фінансових активів, якими є обсяг фінансування та винагорода Лізингодавця, ані в Договорі фінансового лізингу, ані в Додатку №1 не міститься.

В спірному Договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності товару, або виявлення інших недоліків під час гарантійного строку експлуатації.

Оскільки зміст умов Договору фінансового лізингу підлягав фіксації у декількох документах, що в свою чергу, підлягали підписанню сторонами, то не підписання сторонами саме Додатку № 2 суперечить положенням ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору.

Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Статтею ст. 216 ЦК України, передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відсутність вказаних відомостей в спірному Договорі фінансового лізингу, відсутність підписаного сторонами Додатку№2 до Договору, в якому мали бути відображені всі деталі, умови та порядок його виконання, стали підставою для визнання такого договору недійсним та стягнення з ТОВ «Соул-Україна» на користь позивача грошових коштів у розмірі 19500,00 грн., сплачених ОСОБА_2 на виконання умов договору фінансового лізингу №00169 від 09 липня 2016 року.

Окрім цього, суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 враховував відсутність нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, що в розумінні положень ст. 220 ЦК України є підставою для визнання його нікчемним.

В своїй апеляційній скарзі, ТОВ «Соул-Україна» посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи та укладеному договору.

Щодо порушення норм процесуального права, апелянт вважає стягнуту з відповідача на користь позивача суму в 19500,00 грн. безпідставною, оскільки в резолютивній частині оскаржуваного рішення відсутня інформація про визнання недійсним договору фінансового лізингу.

Проте, колегія суддів звертає увагу ТОВ «Соул-України», що додатковим рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2017 року спірний договір фінансового лізингу було визнано недійсним.

Щодо порушення норм матеріального права, апелянт вважає висновки суду першої інстанції про спірний зміст Договору фінансового лізингу необґрунтованими та безпідставними.

Зокрема, ТОВ «Соул-Україна» посилається на те, що, по-перше, розмір фінансових активів, винагорода Лізингодавця та строк їх оплати прописується у Додатку №2, який повинен підписуватися не одночасно із основним договором, а саме перед передачею предмету лізингу для надання можливості Лізингоодержувачу змінити предмет лізингу, а, по-друге, відсутність відомостей про найменування та місцезнаходження продавця товару не є підставою для визнання договору недійсним, так як при отримання позивачем предмету лізингу буде складатись акт приймання-передачі і у випадку, якщо з боку ОСОБА_2 немає заперечень в акті прийому-передачі, то предмет лізингу вважається таким, що був прийнятий в ідеальному стані.

А тому, на думку ТОВ «Соул-України» спірний договір було укладено без порушень норм чинного законодавства, в тому числі і Закону України «Про захист прав споживачів», а ОСОБА_2 вважається таким, що повідомлений про всі умови Договору фінансового лізингу №00169 від 09 липня 2016 року.

Однак, такі доводи не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, зокрема, з тих підстав, що підписаний сторонами договір фінансового лізингу повинен бути нотаріально посвідчений із обов'язковим застосуванням норм ст. 799 ЦК України, згідно якої договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Також, ТОВ «Соул-Україна» повинно мати ліцензію для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що, відповідно до ст. 227 ЦК України, за її відсутності, може слугувати підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена і в Постанові Верховного суду України у справі № 6-1551цс16 від 19 жовтня 2016 року.

Відсутність отриманих ТОВ «Соул-Україна» в Нацкомфінпослуг статусу фінансової установи та ліцензії на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах і інші дозволи на надання таких фінансових послуг вбачається з листа Національної комісії від 23 серпня 2016 року № 6856/16-12, наявного в матеріалах справи.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» - відхилити.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова