Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Справа № 711/1509/17
Номер провадження2/711/955/17
23 березня 2017 року
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя: Дунаєв С.О.
при секретарі: Нарадько Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення зайво сплаченої грошової допомоги,
Департамент соціальної політики Черкаської міської ради звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на користь держави в особі департаменту 3182,20грн, в якості відшкодування надмірно виплачених коштів у вигляді грошової допомоги тимчасово переміщеним особам на проживання. В обґрунтування позову зазначено, що відповідачі отримували зазначену допомогу, як члени різних сімей, тоді як вони є однієї сім'ю і проживали разом. Оскільки загальний розмір отримуваної відповідачами допомоги склав понад максимально допустимого для однієї сім'ї (2400грн на місяць), то позивач вимагає стягнути з них різницю між максимальним розміром допомоги для однієї сімї та фактично отримуваних відповідачами коштів.
Відповідачі заперечили проти позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначили, що вони є родичами між собою і проживали разом за однією адресою, але в різних житлових приміщеннях і не вели спільного побуту про що позивачу було відомо. Вважають, що для цілей застосування законодавства про державну соціальну допомогу тимчасово переміщеним особам їх не можна вважати однією сімєю. Просили відмовити у задоволенні позову.
В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.
Відповідачі просили відмовити у позові в повному обсязі.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Відповідачі є внутрішньо переміщеними особами, оскільки мали постійне місце проживання в м. Дебальцеве та м. Донецьку Донецької області і були вимушені переїхати до іншої території України у звязку з проведенням антитерористичної операції.
ОСОБА_1 (далі Відповідач 1) до початку антитерористичної операції на сході України була зареєстрована та фактично проживала разом з чоловіком та донькою за адресою: бул. ШкільнийАДРЕСА_1.
ОСОБА_2 (далі Відповідач 2) до початку антитерористичної операції на сході України була зареєстрована та фактично проживала разом з чоловіком та донькою за адресою: АДРЕСА_2.
Місто Донецьк та м. Дебальцеве Донецької області відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17.03.2015р. №252-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. №1085 (із змінами згідно розпорядження КМУ від 05.05.2015р. №428-р) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», є тимчасово окупованою територією України
На початку квітня 2015р. відповідачі звернулись до позивача із заявами про взяття їх на облік та про призначення тимчасової грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам на оплату житлово-комунальних послуг 20.03.2015р. (Відповідач 1) та 23.02.2015р. (Відповідач-2) відповідно. На момент звернення обидва відповідачі фактично проживали за однією адресою: АДРЕСА_3.
Житлове приміщення АДРЕСА_4 являє собою трикімнатну квартиру загальною площею 62кв.м, житловою 42кв.м. Зазначеним житловим приміщенням відповідачі користуються безоплатно на підставі договорів про оренду від 20.02.2015р., укладених з ОСОБА_3, який є власником квартири.
У своїй заяві від 20.03.2015р. Відповідач-1 зазначила, що до складу її сім'ї входять її донька ОСОБА_4, 2012р.н., та чоловік ОСОБА_4, 1985р.н..
Відповідач-2 у своїй заяві від 23.02.2015р. зазначила, що до складу її сім'ї входять її чоловік ОСОБА_5, 1961р.н., та донька ОСОБА_6, 1987р.н..
При цьому відповідачі є родичами між собою, оскільки чоловік Відповідача-1 ОСОБА_4 - є сином Відповідача-2.
Спеціалістами Державної фінансової інспекції у Черкаській області було проведено ревізію використання коштів, виділених з державного бюджету на компенсацію підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.01.2014 по 31.03.2016, а також законності призначення, нарахування та виплати усіх видів соціальної допомоги, пільг, субсидій та інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, за період з 2014-2016 роки в департаменті соціальної політики Черкаської міської ради. За наслідками її проведення було встановлено завищення родині ОСОБА_4 визначеної пунктом 3 Порядку граничної суми виплати адресної допомоги на сім'ю, що призвело до надвірної виплати такої допомоги на суму 3182,20грн.
Після встановлення факту спільного проживання за однією адресою державними соціальними інспекторам управління було проведено акти обстеження матеріально-побутових умов проживання родини від 03.06.2016 №1923 та №1924, в яких зазначено, що родина батьків проживає разом з родиною сина в орендованій квартирі, проте спільного господарства не ведуть.
Відповідачів було повідомлено про причини та розмір переплати з одночасним проханням повернути заборгованість до 30.09.2016р., але станом на момент розгляду справи дана вимога позивача залишилась без виконання.
Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами і повністю визнаються сторонами, а тому на підставі ч.1 ст.61 ЦПК суд вважає їх доведеними.
Оскільки в заяві відповідачів про призначення допомоги не було зазначено повного складу членів їх сім'ї, що призвело до виплати допомоги в завищеному розмірі, то позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.
Тож між сторонами існує спір щодо порядку призначення, розрахунку та виплати державної соціальної допомоги тимчасово переміщеним особам.
Згідно з Конституцією України Україна є демократичною, правовою державою (ст.1); людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст.3); сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51).
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлені Законом України від 20.10.2014р. №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон №1706-VII).
Відповідно до ст.2 Закону №1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
З метою підтримки та соціального захисту тимчасово переміщених осіб Кабінетом Міністрів України установлено надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, що передбачено постановою КМУ №505 від 01.10.2014р., якою також затверджений Порядок надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (далі Порядок).
Відповідно до п.2 Порядку грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.
Пунктом 3 Порядку передбачено, що грошова допомога внутрішньо переміщеним особам призначається на сім'ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди довільної форми про виплату грошової допомоги цій особі від інших членів сім'ї. Загальна сума допомоги на сім'ю розраховується як сума розмірів допомоги на кожного члена сім'ї та не може перевищувати 2400 гривень.
Допомога призначається на підставі подання уповноваженим представником сім'ї відповідної заяви, в якій, зокрема, зазначається перелік членів сім'ї. Отже зазначення переліку членів сім'ї, якій призначається допомога, є обовязком особи, яка подає відповідну заяву як уповноважений представник сім'ї.
Пунктом 10 Порядку передбачено, що уповноважені органи мають право перевіряти обґрунтованість видачі та достовірність документів, поданих для призначення грошової допомоги, а також здійснювати запити та безоплатно отримувати відомості від підприємств, установ та організацій усіх форм власності, необхідні для призначення грошової допомоги та контролю за правильністю її надання. А згідно п.11 Порядку суми грошової допомоги, виплачені надміру внаслідок подання документів з недостовірними відомостями, повертаються уповноваженим представником сім'ї на вимогу уповноваженого органу. У разі відмови добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягуються у судовому порядку.
Повернення надміру виплачених сум грошової допомоги ґрунтується на засадах регулювання зобовязальних відносин з набуття майна без достатньої правової підстави (глава 83 Цивільного кодексу України), тобто цивільних правовідносин.
Відповідно до ст.3 ЦК засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Натомість відповідно до ч.1 ст.1215 ЦК не підлягає поверненню безпідставно набуті, зокрема, допомоги, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Таким чином, право стягнення сум грошової допомоги, виплачених надміру, залежить від достовірності відомостей, які зазначаються уповноваженим представником сім'ї у заяві про призначення такої допомоги, та добросовісності його дій із зазначення таких відомостей.
З обставин справи вбачається, що відповідачами при поданні заяви про призначення та виплату допомоги до складу членів сім'ї включено не всіх осіб, які проживають в їх квартирі, а лише тих кого вони вважають членами своєї сім'ї з огляду на ознаки родинного звязку та спільного побуту. При цьому Відповідач-1 вказала членами своєї сім'ї малолітню доньку та чоловіка, а Відповідач-2 чоловіка та повнолітню доньку. При цьому відповідачі наполягали і це не заперечується позивачем, що вони не ведуть спільного господарства, а лише орендують різні кімнати в одній квартирі.
Надаючи оцінку добросовісності дій відповідачів суд виходить з наступного.
Аналіз змісту Порядку свідчить, що цим нормативно-правовим актом не передбачено переліку фізичних осіб, які мають включатися до складу сім'ї тимчасово переміщеної особи і які враховуються при обчисленні загального розміру допомоги, що виплачується на сім'ю. А відтак достовірність даних про членів сім'ї отримувача адресної допомоги має визначатись виходячи зі змісту загального поняття сім'ї, що міститься в законодавстві.
Визначаючи зміст поняття сімя, яке застосовується для цілей законодавства про соціальне забезпечення тимчасово переміщених осіб, необхідно враховувати, що Конституція України передбачає, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту та засади регулювання шлюбу і сім'ї (п.6 ч.1 ст.92). У статті 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім'я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім'єю.
Конституційний Суд України в Рішенні від 03.06.1999 №5-рп/99 відзначив, що аналіз положень Конституції України та чинних нормативних актів різних галузей законодавства (у тому числі 24 законів України, якими встановлюються пільги на оплату житлово-комунальних послуг, і ще близько 40 законів України, в яких вживаються терміни, що підлягають офіційному тлумаченню, низки міжнародних угод, ратифікованих Україною) свідчить про відсутність узагальнюючих норм-дефініцій поняття «член сім'ї». Не розроблено єдиного критерію розуміння цих термінів і у відповідній, у тому числі науковій, літературі.
Не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім'ї міжнародно-правовими актами. Так, відповідно до статті 16 Загальної декларації прав людини (прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, резолюція N 217 A/III/), пункту 2 статті 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, резолюція N 2200 A/XXI/, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 року N 2148-VIII) за чоловіками і жінками, які досягли шлюбного віку, визнається право на одруження і право засновувати сім'ю.
Отже при тлумаченні змісту поняття «член сім'ї» необхідно виходить з об'єктивної відмінності його змісту залежно від галузі законодавства.
Під членами сім'ї треба розуміти особу, що перебуває з суб'єктом права на пільги щодо оплати користування житлом і комунальними послугами у правовідносинах, природа яких визначається: кровними (родинними) зв'язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням; веденням спільного господарства. Такі ознаки (вимоги) застосовуються диференційовано при конкретному визначенні членів сім'ї, які мають право на названі пільги (п.1 резолютивної частини Рішення КСУ від 03.06.1999 №5-рп/99).
Таким чином, лише наявність трьох складових елементів (родинний зв'язок, постійне проживання та ведення спільного господарства) є беззаперечним свідченням того, що певні фізичні особи є членами однієї сім'ї. В іншому випадку необхідно враховувати умови, визначені нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини. В цьому контексті доводи позивача про те, що до визначення поняття членів сім'ї необхідно застосовувати виключно зміст норми ч.2 ст.64 Житлового кодексу України є необґрунтованими.
Публічний порядок правової і соціальної держави, якою є Україна, ґрунтується на принципі свободи поведінки членів суспільства відповідно до якого «дозволено все, що не заборонено законом», який виходить зі змісту ст.22 Конституції України. У свою чергу діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування ґрунтується на принципі «дозволено все у встановлених Конституцією межах, відповідно до законів України» (ч.2 ст.6, ч.2 ст.19 Конституції України).
Конституційний Суд України в Рішенні від 08.06.2016р. №3-рп/2016 наголосив, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1 ст.8 Конституції України), одним з елементів якого є правова визначеність положень законів та інших нормативно-правових актів. Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі. Принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів.
Принципу правової визначеності кореспондує обовязок субєктів владних повноважень вчиняти дії на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Так відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012р. №5207-VI (надалі - Закон №5207-VI) непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
В силу приписів ст.1 Закону №5207-VI законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини; забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.
Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.
Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: 1) спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; 2) здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; 3) надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; 4) встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; 5) особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
Судом встановлено, що відповідачі є між собою родичами, але вони проживають окремими сімями і не ведуть спільного господарства. При цьому між Відповідачем-1, з одного боку, та, з іншого боку, Відповідачем-2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як родичами, відсутній кровний зв'язок, а відтак не можна безумовно стверджувати про те, що вони є членами однієї сім'ї.
Крім того, судом встановлено, що до переміщення для проживання в м. Черкаси Відповідач-1 разом з чоловіком та малолітньою донькою проживали в м. Донецьку. Потім у звязку із початком проведення антитерористичної операції вони переїхали до м. Верхньодніпровськ Дніпропетровської області, де проживали в період часу з жовтня 2014р. по березень 2015р., що підтверджується відповідними письмовими документами /а.с.38-46/. Після цього їх сім'я перемістилася до м. Черкаси, куди в цей же час і перемістилася сім'я Відповідача-2. В судовому засіданні відповідачі пояснили, що прийняли рішення про винаймання однієї квартири з метою зменшення орендної плати, але за договором кожен з них орендував окремі кімнати в квартирі.
Отже, відсутність кровного звязку між відповідачами, спосіб їх життя до початку тимчасового переміщення з постійного місця проживання, користування різними житловими приміщеннями однієї квартири, відсутність спільного господарства цілком виправдовують їх твердження про те, що вони є членами різних сімей. За таких обставин не включення відповідачами один одного до членів своєї сім'ї не можна вважати недобросовісними діями.
Таким чином, з огляду на те, що Порядком не передбачено переліку осіб, які включаються до складу сім'ї при розрахунку максимального розміру суми адресної грошової допомоги тимчасово переміщеним особам (зокрема і відсутнє в ньому посилання на визначення такого поняття відповідно до норм житлового законодавства), то в діях відповідачів, які у своїх заявах про призначення такої допомоги зазначали лише тих членів сім'ї, з якими вони окрім кровного звязку та спільного проживання, пов'язані спільним побутом, не можна вважати недобросовісними. Протилежний висновок в такому випадку має ознаки дискримінаційного характеру і суперечить змісту принципу верховенства права та завданням соціальної і правової держави.
Враховуючи, що призначення та виплата державної соціальної допомоги здійснювалась позивачем добровільно, а нарахуванню та виплаті такої допомоги не передували недобросовісні дії відповідачів, то отримані надміру суми грошової допомоги не підлягають стягненню в примусовому порядку на підставі п.1 ч.1 ст.1215 ЦК, а тому позов не підлягає до задоволення.
На підставі ст.88 ЦПК судові витрати, які складаються з судового збору, слід віднести на рахунок держави.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.7, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодексу України, суд
У задоволенні позову Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради відмовити.
Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий: ОСОБА_7