Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 333/521/17-ц Головуючий у 1-й інстанції: Круглікова А.В.
Провадження № 22-ц/778/2702/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.,

За участю секретаря: Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення права власності та визнання права власності.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилався на те, що у спільній частковій власності сторін знаходиться квартира АДРЕСА_1. Позивач є власником 2/3 ідеальної частки вказаної квартири, а відповідач - 1/3 ідеальної частки спірної квартири. ОСОБА_3 зазначає, що він зареєстрований та проживає в цій квартирі разом із матір'ю, сплачує комунальні платежі та грошові суми на утримання будинку. При цьому, відповідач у вказаній квартирі не проживає та не зареєстрований, жодних платежів не сплачує. Спірне житлове приміщення є неподільною річчю в розумінні ч. 2 ст. 183 ЦК України, а частка відповідача є незначною та не може бути виділена в натурі. Спільне проживання сторін у вищевказаній квартирі є неможливим у зв'язку із конфліктною ситуацією, що склалася між ними.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст. 365 ЦК України, ОСОБА_3 просив суд:

- припинити право власності ОСОБА_4 на 1/3 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1;

- звернути грошові кошти на депозиті Комунарського районного суду м. Запоріжжя на користь відповідача в якості попереднього і повного відшкодування вартості 1/3 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зобов'язано ТУ ДСА в Запорізькій області повернути ОСОБА_3 сплачену на депозитний рахунок НОМЕР_1 ТУ ДСА в Запорізькій області по справі 333/521/17 за платіжним дорученням від 19.04.2017 року № QS01 суму у розмірі 141 429 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що відповідач фактично проживає в м. Запоріжжі, іншого житла у власності, яке б знаходилось не на тимчасово окупованій території України, не має, тому припинення права власності останнього на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 в даному випадку може завдати йому істотної шкоди та порушити принцип рівності прав співвласників. А внесення одним із співвласників на депозитний рахунок грошової компенсації вартості належної іншому співвласнику частки не є безумовною підставою для позбавлення відповідача права на частку у спірному майні.

Колегія суддів погоджується із висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

На підставі ст. 365 ЦК України може бути припинено право власності співвласника на частку у спільному майні за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, а згідно зі ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014р. визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначається особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою територією.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, предметом спору є трикімнатна ізольована квартира за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 54,56 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., складається з жилих кімнат: 12,1 кв.м., 12,5 кв.м., 14,8 кв.м., розміщена на 2 поверсі 5 поверхового будинку; 2/3 частки цієї квартири належать позивачу, 1/3 частка квартири належить відповідачу (а.с. 4, 18-19, 50-51, 52-53, 54, 55-56, 57).

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та його мати - ОСОБА_5 (а.с. 3, 39).

Згідно звіту про оцінку майна від 26.12.2016р., проведеною суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6, ринкова вартість 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_4 складає, без ПДВ, 141 429 грн. (а.с. 41-61).

19.04.2017р. позивач вніс на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області 141 429 грн. (а.с. 72).

Також судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_5

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 87).

Як пояснила представник відповідача в ході розгляду справи, ОСОБА_4 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_7. Також представник зазначала, що оскільки квартира АДРЕСА_8 що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, знаходиться на території Автономної Республіки Крим, яка є тимчасово окупованою територією України, то ОСОБА_4 позбавлений можливості володіти та користуватись зазначеною квартирою.

Доказів на підтвердження наявності у відповідача на праві приватної власності іншого житлового приміщення, яке знаходиться не на тимчасово окупованій території України, матеріали справи не містять.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами ст. 212 ЦПК України, правильно застосувавши ст. 365 ЦК України, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки крім 1/3 частки вищевказаної квартири у відповідача іншого будинку (квартири) у власності, що знаходиться не на тимчасово окупованій території України тазабезпечувало би його житлом, не має.

Крім того, колегія наголошує, що відповідачу на праві власності належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1, тобто, 13,14 кв.м житлової площі із 39,4 кв.м. Квартира складається з трьох жилих кімнат: 12,1 кв.м., 12,5 кв.м., 14,8 кв.м., отже, відповідачу за його згодою може бути виділена у користування кімната площею 12,1 кв.м., якає ізольованою та має окремий вхід (а.с. 50-51). Таким чином, частка відповідача є значною, що також свідчать про неможливість примусового припинення права власності відповідача на 1/3 частку вказаної квартири у порядку ст. 365 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи та є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Всі викладені в апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування і задоволення апеляційної скарги.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2017 року у цій справізалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: