У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 4 березня 2006 року по 25 листопада 2008 року вона з ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач участі у вихованні їх малолітньої дитини не бере, матеріальної допомоги на її утримання не надає, угоди про добровільну сплату аліментів між ними досягнуто не було.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини від всього доходу відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також просила стягнути з відповідача додатково одноразову допомогу у серпні місяці щороку у розмірі 1 тис. грн на підготовку дитини до школи, оскільки батько зобов'язаний забезпечити дитину повною середньою освітою. Вважала, що ОСОБА_4 повинен нести матеріальні витрати на підготовку дитини до школи.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 8 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні докази того, що за станом здоров'я та матеріальним становищем відповідач не може сплачувати аліменти на утримання дитини, та наявності у нього інших дітей, або інших обставин, що мають істотне значення і можуть вплинути на визначення розміру аліментів. Проте наявні підстави для стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/6 частини, а не 1/4, всіх видів доходів відповідача. Доказів на підтвердження вимог про сплату додаткових витрат на дитину позивачкою не надано.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що у відповідача немає перешкод для несплати аліментів на утримання малолітньої дитини, унаслідок чого з нього підлягають стягненню аліменти, але у розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів. При цьому враховано письмові пояснення відповідача щодо необхідності надання матеріальної допомоги його матері у зв'язку зі станом її здоров'я. Крім того, позивачкою доказів на підтвердження додаткової одноразової щорічної допомогу у серпні місяці у розмірі 1 тис. грн на підготовку дитини до школи не надано.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 4 березня 2006 року по 25 листопада 2008 року ОСОБА_3 з ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_3 вказувала про те, що ОСОБА_4 участі у вихованні їх малолітньої дитини не бере, матеріальної допомоги на її утримання не надає, угоди про добровільну сплату аліментів між ними досягнуто не було.

Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно зі ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

У п. 17 постанови Пленум Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, стягуючи аліменти з відповідача у розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів, не звернув уваги на те, що неповнолітня дитина сторін у справі потребує фінансових витрат, у тому числі у зв'язку із хворобами.

Отже, апеляційний суд фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив, а дійшов суперечливих висновків, оскільки вказав що у відповідача немає перешкод для несплати аліментів на утримання його малолітньої дитини, проте стягнув лише 1/6 частини його заробітку з посиланням на письмові пояснення відповідача, які відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України є доказом лише, у разі якщо ОСОБА_4 допитувався як свідок (ст. 62 ЦПК України).

При цьому надана ним медична документація щодо стану здоров'я його матері (а.с. 46-50) не підтверджує того, що лише відповідач надає допомогу матері, не підтверджує розміру таких витрат на допомогу.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Апеляційний суд у порушення вимог ст. 212 ЦПК України не здійснив належного аналізу доказів, наданих сторонами на підтвердження вимог чи заперечень проти позову.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню зпередачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик