Справа № 463/4294/16-ц
Провадження № 2/463/438/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Коник О.Б.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права користування квартирою, зобовязання усунути перешкоди у здійсненні права користування і не чинити перешкоди, шляхом вселення в квартиру, -

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання за ними права користування квартирою № 9 на вул. Васильченка, 14 у м. Львові та про зобовязання відповідача ОСОБА_4 усунути перешкоди у здійсненні ними права користування вказаною квартирою та не чинити їм перешкод в користуванні нею шляхом їх вселення у зазначене вище житло.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що 12.01.2015р. проведено прилюдні торги арештованого майна квартири № 9 на вул. Васильченка, 14 у м. Львові, переможцем на яких визнано відповідача ОСОБА_4 Станом на даний час є зареєстровані у вказаній квартирі, однак 02.07.2016р. група осіб за участі відповідача ОСОБА_4 проникла в квартиру та насильно викинула їх на вулицю, заволодівши їхніми речами. За правилами ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Право володіння припиняється у разі відмови володільця від володіння майном, витребування майна від володільця власником майна або іншою особою, знищення майна та інших випадках, встановлених законом. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, однак, законом передбачено, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Втрата права користування особи житловим приміщенням відбувається виключно на підставі рішення суду та регулюється нормами житлового й цивільного законодавства, однак таких підстав на даний час не встановлено. Незважаючи на вимоги законодавства, відповідачі чинять перешкоди у доступі та користуванні житловим приміщенням, змінено замки на вхідних дверях, не надаючи їм доступу до житла та особистих речей, якими протиправно заволоділи. Вважають, що відповідачі незаконно позбавили їх права користування житловим приміщенням. Для захисту такого права вимушені звернутись до суду із згаданим позовом.

Позивач ОСОБА_1, яка одночасно згідно належної довіреності від 16.06.2017р. представляє інтереси іншого позивача ОСОБА_3, представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2, яка діє згідно договору про надання правової допомоги від 19.06.2017р. та ордеру на надання правової допомоги серії ЛВ № 168 позовні вимоги підтримали. Крім вищенаведеного, додатково пояснили, що виселення, яке мало місце 02.07.2016р. відбувалось без участі представника виконавчої служби та без рішення суду про виселення. Позивач ОСОБА_1 зазначила, що вселилась в спірну квартиру разом з іншим позивачем після того, як заочне рішення про їх виселення було скасоване. Просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти обґрунтованості позову заперечує з підстав, які попередньо письмово викладені його представником та просить в задоволенні позову відмовити. За змістом цих заперечень (а.с.54-55), позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Право користування майном є похідним від права власності, а право користування житлом можуть набувати виключно члени сімї власника. Позивачі натомість, не є членами сімї відповідача ОСОБА_4, а також відповідача ОСОБА_5, який є власником житла на даний час. Крім того, право власності та право користування позивачами втрачено внаслідок реалізації квартири з прилюдних торгів, результати яких останніми оскаржувались, однак відповідний позов було залишено без задоволення. Водночас, позивачами не надано жодного належного доказу в підтвердження того, що вони зареєстровані на даний час у цій квартирі та мають право користування нею. Крім того, останніх було виселено із квартири АДРЕСА_1 в примусовому порядку за участю державного виконавця 21.07.2015р.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання також не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Скерував до суду письмові заперечення проти позову, в яких вказує, що право власності попереднього власника ОСОБА_3 припинилось після відчуження вказаної квартири на прилюдних торгах. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 07.06.2016р. в задоволенні позову про визнання таких торгів недійсними відмовлено. Незважаючи на це, результатом визнання прилюдних торгів недійсними є приведення сторін до попереднього стану, тобто реституція, яка застосовується до сторін правочину. Стороною такого правочину боржник не є, внаслідок чого майно не може передаватись у власність боржнику, що виключає будь-яку можливість вселення. Право користування майном, в тому числі право користування членів сімї власника, залежить від наявності права власності на нього, і оскільки таке право попереднього власника припинилось, у позивачів припинилось право користування майном, що виключає можливість задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні майном та вселення. Просить в задоволенні позову відмовити, а справу слухати у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивачів, вивчивши письмові заперечення відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до даних паспорта позивача ОСОБА_1, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.14-16), остання 31.01.2011р. була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Власником цієї квартири згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.51-53) була ОСОБА_6, яка набула права власності на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.12.2009р.

Згідно цієї Інформаційної довідки, а також копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.44), на даний час власником квартири АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_5

Відповідно до змісту рішення Апеляційного суду Львівської області від 07.06.2016р. (а.с.80-85), спірна квартира 12.01.2015р. примусово відчужена на прилюдних торгах, переможцем на яких визнано відповідача ОСОБА_4, якому в кінцевому видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів № 131 від 23.01.2015р. Вказаним рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним прилюдних торгів з реалізації квартири, протоколу проведення електронних торгів, акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Верховний Суд України на підставі аналізу вищенаведених правових норм під час розгляду цивільної справи № 6-158цс14 сформулював правову позицію від 05.11.2014р., за якою дійшов до висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Під час розгляду іншої справи № 6-709цс16 Верховний Суд України в своїй постанові від 16.11.2016р. зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

В цій же постанові Верховний Суд України зазначив, що визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобовязаннями власника.

Вище уже зазначалось, що квартира вибула із власності позивача ОСОБА_3 внаслідок її реалізації на прилюдних торгах.

З огляду на це, суд не може погодитись з обґрунтованістю позовних вимог, оскільки право власності і похідне від нього право користування у позивача ОСОБА_3 припинилось у звязку із зверненням стягнення на майно, а право користування позивача ОСОБА_1 у звязку з припиненням права власності в особи, членом сімї якої вона є.

За правилами ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

В свою чергу, обєктом захисту може бути лише право особи, яке набуте нею у порядку, встановленому законом.

У справі яка розглядається права позивачів відносно квартири не порушені, оскільки такі права в них відсутні. Відповідно, вони не можуть захищатись у спосіб вселення та усунення перешкод в користуванні майном, що виключає можливість задоволення позову.

В контексті цього, сторона позивачів помилково покликається на положення ст. 319 ЦК України, за якою власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до встановлених судом обставин, право користування позивачів припинилось. Винятків про те, що власника може бути зобовязано допустити до користування його майном попереднього власника та членів його сімї акти цивільного законодавства не передбачають.

Аналогічно, не впливають на висновки суду мотиви позову про те, що 02.07.2016р. на думку позивачів відбулось їх протиправне виселення із спірної квартири.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29.10.2015р. (а.с.73) скасовано попереднє заочне рішення цього суду від 21.05.2015р. про виселення позивачів із квартири АДРЕСА_2.

Згідно акту державного виконавця від 21.07.2015р., копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.56) і чого сторона позивачів не оспорює, вказане рішення суду від 21.05.2017р. було виконане. Позивачів виселено з квартири 21.07.2015р.

За ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Вселення є категорією житлового законодавства. Визначальним при цьому є наявність права в особи на житло і тому, вирішення даного питання можливе виключно у спосіб ухвалення відповідного рішення, що відповідає положенням ст. 30 Конституції України, оскільки в протилежному випадку має місце безпідставне проникнення до житла.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердила, що судове рішення про їх вселення в квартиру після проведеного виселення судом не ухвалювалось. Таке вселення відбулось після скасування заочного рішення про виселення.

Однак, ухвала про скасування заочного рішення суду про виселення не є судовим рішенням, за яким поновлюються права попереднього власника і членів його сімї на користування житлом. Така ухвала лише поновлює розгляд справи і не вказує на можливість попередніх власників самовільно вселитись до квартири.

Більше того, однією із загальних засад цивільного законодавства, відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є добросовісність, за яким один учасник цивільних правовідносин вправі розраховувати на те, що інший учасник не вчинятиме дій, спрямованих на порушення чи обмеження його прав та законних інтересів. Проте, внаслідок самовільного вселення не лише порушуються гарантії дійсного власника щодо недоторканості житла, які передбачені ст. 30 Конституції України, але й його право на доступ до житла. В такому випадку не може іти мова про право попереднього власника і членів його сімї на користування житлом і відповідно про те, що мало місце протиправне виселення. З оглянутого в судовому засіданні відеозапису обставин події, яка мала місце 02.07.2016р. не вбачається жодних протиправних дій зі сторони відповідачів, які спрямовані на обмеження прав позивачів. Додатково, суд повторює, що серед таких прав відсутнє право користування квартирою, внаслідок чого діями відповідачів воно не могло обмежуватись.

Так само, не спростовує висновків суду рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20.04.2017р. (а.с.112-113), яким відмовлено в задоволенні позову про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_1, оскільки, як вбачається зі змісту цього рішення, підставою для відмови в позові стало відсутність у позивача за цим позовом права власності на квартиру на момент ухвалення рішення, а не наявність у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 права користування нею.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10,11,60,61,88,209,212-215,218 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391, 396, 405 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права користування квартирою, зобовязання усунути перешкоди у здійсненні права користування і не чинити перешкоди, шляхом вселення в квартиру № 9 на вул. Васильченка, 14 у м. Львові - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.