У Х В А Л А

13 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Харківської міської ради, Управління Держгеокадастру в м. Харкові про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку припиненим,

в с т а н о в и л а :

Київський районний суд м. Харкова рішенням від 22 серпня 2016 року, доповненим додатковим рішенням цього ж суду від 15 вересня 2016 року, позов ОСОБА_5 задовольнив: визнав недійсними пункти 63, 63.1 рішення Харківської міської ради від 23 грудня 2015 року про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок; скасував рішення від

18 січня 2016 року про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0, 1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 визнав припиненим право приватної власності ОСОБА_4 на цю земельну ділянку; вирішив питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд Харківської області 26 жовтня 2016 року зазначене рішення місцевого суду скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнив, рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року скасував, рішення Київського районного суду

м. Харкова від 22 серпня 2016 року залишив у силі.

21 червня 2017 року до Верховного Суду України звернулася

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня

2017 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме 16 Цивільного кодексу України, статей 152, 198 Земельного кодексу України, положень Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року

№ 376, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування своїх доводів заявниця надала ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявниця, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 суд першої інстанції, з яким погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що на момент прийняття оскаржуваного рішення міської ради у відповідній частині, межі між земельними ділянками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 погоджені не були, належних та допустимих доказів повідомлення позивача про здійснення такого погодження не надано. При цьому, суди установили, що ОСОБА_4 приватизовано частину земельної ділянки, яка перебувала в користуванні позивача та дійшли висновку, що порушення земельного законодавства призвело до негативних наслідків для останнього.

Надана для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд скасував ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції та передав справу на новий розгляд з передбачених статтею 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2016_10_19/pravo1/T041618.html?pravo=1> підстав порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Харківської міської ради, Управління Держгеокадастру в м. Харкові про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку припиненим за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня

2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк