Справа №№643/1090/17, 2/643/2476/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м.Харків

Московський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого - судді Короткого І.П.

при секретарі Охріменко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що сторони є батьками дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв'язку з тим, що відповідач відпомляється надати позивачу дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, позивач просить суд надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кодон України - в Португалію у супроводі матері на період з 16.07.2017 року по 27.08.2017 року з метою відпочинку та оздоровлення без згоди батька - відповідача по справі.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та пояснили, що всі обставини справи зазначені у позові.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував та підтримав свої письмові заперечення, в яких зазначив, що задоволення позову може призвести до порушення його права на участь у вихованні дитини.

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони є батьками дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач має намір здійснити виїзд за межі України дитини в Португалію у супроводі матері на період з 16.07.2017 року по 27.08.2017 року. Разом з тим, відповідач своєї згоди на такий виїзд не надає.

Ці обставини підтверджуються свідоцтвом про народження дитини, телеграмою позивача на ім'я відповідача від 18.01.2017 року. Визнав ці обставини і відповідач.

У спорі, що розглядається, між сторонами та їхньою дитиною склалися сімейні відносини.

Відповідно до ч.1 ст.1 Сімейного кодексу України, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів.

Разом з тим, Сімейний кодекс України не регулює правовідносини щодо права особи на свободу пересування.

Відповідно до ст.8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Так, питання здійснення особою права на свободу пересування регулюється ст.313 Цивільного кодексу України, частина 3 якої, зокрема, передбачає, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Крім того, в Україні діє спеціальний Закон «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», який регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення

документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового

обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок

розв'язання спорів у цій сфері.

Разом з тим, ні ст.313 Цивільного кодексу України, ні спеціальний Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» не передбачає випадків надання судом дозволу на виїзд з України

громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу

другого з батьків.

Про рішення суду про надання дозволу на виїзд з України

громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу

другого з батьків, зазначається у п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (Далі - Правила).

Разом з тим, п.3 Правил як і ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України, визначає, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку,

здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі -

батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених

ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Відповідно до положень ст.8 Цивільного кодексу України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон).

Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Відповідно до ч.4 ст.8 Цивільного процесуального кодексу України, у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, посилання у п.4 Правил на рішення суду про надання дозволу на виїзд з України

громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу

другого з батьків, суперечить положенням ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України, яка, зокрема, передбачає, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

І з цих підстав суд робить висновок про те, що таку згоду повинні надава обоє батьків.

Такий висновок суду відповідає вимогам ч.1 ст.141 Сімейного кодексу України, відповідно до якої мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

При цьому посилання позивача на порушення прав дитини у разі відмови батька надати відповідну згоду, про порушення Конвенції про права дитини при цьому є безпідставним.

Так, як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовною заявою не в інтересах дитини, а в своїх власних інтересах.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, жодного доказу, який би підтверджував бажання дитини здійснити виїзд за межі державного кордону України, позивач суду не надав, а таке його твердження про те, що відпочинок у Португалії з м'яким середземноморським кліматом кращій ніж в рідній Україні, є лише припущенням позивача.

Крім того, сторони визнають, що рішенням Московського районого суду м.Харкова від 24.12.2013 року відповідачу визначений певний щотижневий порядок участі у вихованні дитини, в тому числі, напротязі 1,5 місяця поспіль у літній період відпочинку. Рішенням Московського районого суду м.Харкова від 17.07.2015 року місце проживання дитини визначене з позивачем.

Разом з тим, у цей час позивач проживає у Португалії, що підтверджується довідкою про проживання та склад сім'ї, відомостями Державної прикордоної служби України від 02.06.2017 року.

Дитина проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчить довідка КП «Жилкомсервіс» від 17.01.2017 року.

Таким чином задоволення позову призведе до порушення права відповідача на участь у вихованні дитини.

І ця обставина також є самостійною підставоє для відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 27, 60, 88, 214, 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя

12.07.2017