Справа № 712/5505/16
Провадження № 2/712/96/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2017 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Пересунька Я.В.

при секретарі Сагун Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним,-

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, просив визнати договір споживчого кредиту №SAMDN8524 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31 березня 2011 року він уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір споживчого кредитування №SAMDN8524 з використанням кредитної картки «Універсальна».

Договір складається з Заяви позивальника, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою. Однак, банком йому не було надано письмові умови та правила надання банківських послуг. Отже, позичальник не був ознайомлений з вказаними правилами, що є порушенням ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування як того вимагає Закон.

Будь-які договори між ним та банком про умови надання банківських послуг, а також про кредитування рахунка позивача, не укладались, що підтверджує неузгодженість умов кредитування поточного банківського рахунку.

Крім того, заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг не можна вважати частиною кредитного договору, оскільки ця заява не відповідає вимогам ст. ст. 207, 638, 1054 ЦК України, а саме: в ній відсутні істотні умови про розмір кредиту, відсоткову ставку за користування кредитом та кінцевий термін його повернення.

Справа з травня 2016 року перебувала в провадженні судді Соснівського районного суду м.Черкаси Чепурного В.П.

17 березня 2017 року Першою Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя прийнято рішення, згідно з яким до судді Чепурного В.П. застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді внесення подання Вищій раді правосуддя про звільнення з посади судді. У звязку з цим дану справу передано до канцелярії суду для здійснення повторного авторозподілу.

12 квітня 2017 року вказану справу прийнято до провадження суддею Пересуньком Я.В.

Позивач в судові засідання 11 травня 2017 року, 1 червня 2017 року та 21 червня 2017року не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся судом належним чином і на всі відомі суду адреси та телефони.

21 червня 2017 року на електронну адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі, а також відкладення розгляду справи після 2 вересня 2017 року у звязку з його вибуттям за мобілізаційним розпорядженням до м.Балаклія Харківської області, а також у звязку із майбутньою зміною позовних вимог.

Водночас, суд дійшов висновку про відсутність підстав як для зупинення провадження у справі, так і для її відкладення на такий тривалий термін, із урахуванням того, що справа перебуває у провадженні суду тривалий час, а відповідні пояснення позивача (у тому числі й письмові), як і заперечення відповідача із наданням всіх необхідних письмових доказів наявні в матеріалах справи.

Крім того, жодного доказу на підтвердження поважності причин своєї відсутності в судовому засіданні ОСОБА_1 суду не надав.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі. У цій заяві також зазначено, що позовні вимоги банк не визнає та просить відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання.

Стаття 203 ЦІК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ІІК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Судом установлено, що 31 березня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредитування №SAMDN8524 з використанням кредитної картки «Універсальна», картковий рахунок №691442. (а.с. 67)

Договір складається із заяви позивальника, памятки клієнта, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою, а також тарифів.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про умови надання кредиту.

Статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено, зокрема, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Судом установлено, що під час укладання договору споживчого кредиту від 31 березня 2011 року ОСОБА_1 в письмовій формі був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, а також умовами кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна», що підтверджується підписом ОСОБА_1 в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна». (а.с.67-68).

Зі змісту анкети-заяви від 31 березня 2011 року вбачається, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов, зокрема визначили суму кредитного ліміту, відсоткову ставку, термін дії картки.

Також встановлено, що по відкритому картковому рахунку №691442 ОСОБА_1 здійснював періодичні платежі з метою погашення заборгованості по кредитному ліміту на платіжну картку, що підтверджується випискою по картковому рахунку(а.с.71-100), проте, лише в травні 2016 року, тобто через пять років після укладення договору ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом, що його право, як споживача, є порушеним недостовірністю наданої інформації, несправедливими умовами договору.

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Положенням вказаної статті не непередбачено, як наслідок визнання договору недійсним.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 був ініціатором укладення кредитного договору, в момент його підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив та доказів протилежного суду не надав.

Ознайомившись з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, позивач підписав договір, не надавши жодних зауважень чи виправлень, чим безумовно висловив своє волевиявлення.

Факт підписання кредитного договору підтверджується анкетою заявою від 31 березня 2011року яка власноручно підписана позивачем.

Таким чином, укладений між сторонами Правочин було спрямовано на реальне настання правових наслідків; позивач отримав кредитну картку, активно нею користувався та здійснював періодичні платежі з метою погашення заборгованості за кредитним договором на цю платіжну картку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що кредитний договір укладений 31 березня 2011року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», а умови такого договору відповідають вимогам, які встановлені до договорів споживчого кредитування.

Відповідно частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Сторонами при укладанні договору були передбачені розміри та підстави нарахування планових платежів, відсотків, неустойки, штрафів; будь-яких доказів щодо звернення позичальника з відповідними заявами про зміну умов договору в частині неправомірного нарахування заборгованості і претензій з даного приводу матеріали справи не містять.

За положеннями статей 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в судовому засіданні.

Оскільки суд відмовляє в позові по суті позовних вимог, то відсутні підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивача, про що у заяві від 7 листопада 2016 року просить ПАТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 214-215 ЦПК України, ст. ст. 16, 203, 207, 215, 509, 526, 638 ЦК України, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним в і д м о в и т и.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області, шляхом подання через Соснівський районний суд м.Черкаси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після розгляду справи в апеляційному порядку апеляційним судом Черкаської області, якщо його не буде скасовано.

Суддя: Я.В. Пересунько