РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2017 р.

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі : головуючого судді Верніка В.М.;

із участю : секретаря Росовської О.Ю.,

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жмеринка справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 19.01.2017 року (згідно штемпеля поштового відправлення) звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом із вимогами стягнення на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" з ОСОБА_3 заборгованості в сумі 31515,10 грн., що складається з боргу за кредитом у розмірі 1083,30 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 24417,57 грн., заборгованості по комісії та пені у розмірі 4037,32 грн., штрафів у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 1476,91 грн. (процентна складова), посилаючись на те, що останнім в порушення умов кредитного договору не в повній мірі виконано особисті зобовязання щодо здійснення щомісячних платежів за укладеною між сторонами анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 17.08.2011 року, за умовами якої відповідач отримав кредитну картку, відповідно до Тарифів якої ОСОБА_3 надано кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановлего кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк", належно повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, подавши попередньо письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій підтримав заявлені вимоги у повному обсязі та не заперечував щодо винесення заочного рішення.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав. Підтримав попередньо подані відповідачем ОСОБА_3 письмові заперечення позову, за змістом яких останній заявив про застосування щодо вимог позивача позовну давність, оскільки востаннє погашення боргу відповідачем здійснювалось у лютому 2014 року, натомість позивач звернувся до суду лише у січні 2017 року після спливу трірічного терміну. Представник відповідача пояснив, що наявне у розрахунку заборгованості значення у графі "Сума погашення за кредитом" 12,68 грн. від 12.06.2014 року не становить переривання перебігу строку позовної давності, оскільки за відомостями додатково представленої позивачем виписки по кредитному рахунку відповідача ця сума коштів за вказану дату є операцією автоматичного погашення заборгованості з банківської картки, а не певною дією позичальника ОСОБА_3 Також заявив, що своїми останніми проплатами упродовж лютого 2013 року відповідачем повністю погашена заборгованість по кредиту перед позивачем. У задоволенні позову просив відмовити з обох цих підстав.

Вивчивши позовну заяву, заперечення відповідача та заслухавши пояснення його представника, дослідивши представлені докази, суд доходить наступного.

Даний спір належить до категорії цивільно-правових спорів позовного провадження загальної підсудності, що за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача (а.с.43) є підсудним Жмеринському міськрайонному суду.

Згідно положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до змісту ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу; якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У відповідності до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

У відповідності до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давність, зокрема позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1,5 ст.261 ЦК України).

У відповідності до положень ч.1,3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст.259 ЦК України).

Згідно ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Так, в судовому засіданні установлено, що 17.08.2011 року відповідач ОСОБА_3 став клієнтом ПАТ "КБ "Приватбанк", підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої отримав кредитну картку "Універсальна" (а.с.6-7, 8-31), відповідно до Тарифів якої відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п.2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту) позичальник зобов'язується оплатити винагороду банку.

Відповідно до вимог п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. +5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії.

З представленого позивачем розрахунку (а.с.4-5) вбачається, що відповідачем ОСОБА_3 в порушення особистих зобов'язань не у повній мірі здійснювались платежі за кредитним договором від 17.08.2011 року, оскільки за ним станом на 31.12.2016 року рахується заборгованість в межах заявлених позовних вимог на суму 31515,10 грн., яка складається з боргу за кредитом в сумі 1083,30 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 24417,57 грн., заборгованості по комісії та пені у розмірі 4037,32 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн. та штрафу (процентна складова) в розмірі 1476,91 грн.

Відповідачем не представлено суду будь-яких доказів щодо здійснення ним інших платежів в рахунок виконання власних зобовязань за вказаним договором кредиту, окрім застережених у розрахунку заборгованості, або неправомірного нарахування заявлених до стягнення складових сум боргу, а отже, не доведено відсутність своєї вини у його невиконанні, що згідно вимог закону є обовязком особи, яка порушила зобовязання.

Тому судом не приймається до уваги твердження представника відповідача щодо повного виконання відповідачем ОСОБА_3 власних зобовязань з повернення кредитних коштів шляхом особистого внесення останніх сум у лютому 2013 року, оскільки з вказаного розрахунку за відповідачем у подальший термін рахується непогашена заборгованість загалом в сумі 31515,10 грн., відтак ним як боржником прострочено виконання цих оспорюваних зобовязань за кредитним договором, що визначає підстави цивільної відповідальності ОСОБА_3 щодо їх примусового виконання.

Разом з тим, судом враховується заява відповідача та його представника про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Виходячи з системного аналізу вказаних вище правових норм, представлений позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.8-31) не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі Умови не містять підпису позичальника, а судом не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Відповідний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15.

З урахуванням цього судом визначаються безпідставними положення п.1.1.7.31. Умов та правил надання банківських послуг щодо встановлення терміном 50 років строку позовної давності стосовно вимог Банка з повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки пені, штрафів.

Отже, до основних зобовязань за спірними правовідносинами щодо повернення боргу за кредитом та відсоткам підлягає застосуванню загальний трирічний строк позовної давності, а щодо стягнення сум пені та штрафу належить застосувати спеціальний строк позовної давності в один рік.

З огляду на відсутність будь-яких відомостей щодо виконання кредитних зобовязань боржником ОСОБА_3, у строк понад один рік до часу подання цього позову, судом визначається предявлення позивачем вимог стосовно стягнення заборгованості по пені та боргу по штрафам після спливу спеціального строку позовної давності для вимог по неустойці.

Натомість, судом приймаються до уваги доводи представника відповідача стосовно того, що повернення кредитних коштів за договором від 17.08.2011 року боржником ОСОБА_3 востаннє особисто здійснювалось 25.02.2013 року шляхом внесення депозиту в сумі 150 грн., обставини чого узгоджуються із вказаним розрахунком заборгованості та підтверджуються випискою з банківського рахунку відповідача (а.с.65-78).

Також за змістом даної виписки вбачається, що застережена у розрахунку сума погашення кредиту в розмірі 12,68 грн., датована 12.06.2014 року, є автоматичним списанням коштів на погашення простроченої заборгованості по кредитній карті, з урахуванням чого суд не враховує дану обставину, як таку, що становить підставу переривання строку позовної давності, оскільки вона не становить власне дії самого ОСОБА_3, яка свідчила б про визнання ним свого боргу перед позивачем, лише що законом визначається відповідною підставою переривання перебігу позовної давності, оскільки це автоматичне списання вчинене самим позивачем без будь-якого прояву свідомого волевиявлення відповідача стосовно такої дії, надто щодо первісної належності цих коштів до бонусних нарахувань, безпосередня обізнаність ОСОБА_3 про наявність яких не є очевидною, у тому числі за понад півторарічним терміном між нарахуванням останнього бонусу 10.10.2012 року та автоматичним списанням коштів для погашення простроченої заборгованості 12.06.2014 року (а.с.65), упродовж якого, у тому числі й до дати внесення останнього самостійного платежу по кредиту ОСОБА_3 прострочена заборгованість по кредиту перевищувала розмір згодом автоматично списаних коштів.

Отже, за відсутності обєктивних ознак переривання перебігу позовної давності початок її перебігу щодо основних спірних зобовязань за договором кредиту визначається з наступного дня після внесення відповідачем вказаної депозитної оплати в розмірі 150 грн., тобто з 26.02.2013 року, оскільки за даними розрахунку заборгованості станом на 28.02.2013 року за відповідачем обчислено поточну заборгованість по кредиту в сумі 1083,30 грн. та борг та загальна заборгованість по процентам в сумі 34,65 грн., шо не зменшились після 26.02.2013 року за відповідного їх обчислення також станом на попередню дату.

Таким чином, судом визначається, що станом на час подання даного позову у січні 2017 року його предявлення до суду відбулось після спливу також загального трирічного строку позовної давності щодо вимог стягнення боргу по кредиту та по відсоткам.

Ці обставини, встановлені в ході судового розгляду, а також невстановлення судом поважних причин пропуску позивачем вказаних строків загальної та спеціальної позовної давності, за наявності заяви відповідача та його представника про застосування позовної давності щодо даного цивільного спору становлять визначену законом сукупність підстав відмови у задоволенні позову відповідно до наведених положень ч.4 ст.267 ЦК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 5, 8, 10, 60, 74, 169, 209, 210, 212-214, 224-226, 360-7 ЦПК України, ст.207, 253, 256-259, 264, 267, 610-612, 614, 634, 1048-1050, 1054 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" щодо стягнення на його користь з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 17.08.2011 року станом на 31.12.2016 року в сумі 31515 гривень 10 копійок відмовити.

Рішення набуває законної сили після закінчення строків на його оскарження, якщо не було подано апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а відсутньою в судовому засідання стороною у той же строк з часу отримання копії рішення, Апеляційному суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд.

Суддя Вернік В.М.