АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 752/7749/16-ц Головуючий у 1-ій інстанції - Ладиченко С.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/6210/2017 Доповідач - Музичко С.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року колегія суддів cудової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Музичко С.Г.

Суддів - Рейнарт І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Гоін В.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю недійсним в частині відступлення права вимоги,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 який діє за дорученням (а.с.19) в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю недійсним в частині відступлення права вимоги.

Позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010 року, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ПАТ «ОТП Банк», недійсним в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № CM - SME0AU/087/2006 від 20.11.2006 року, укладеним між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю недійсним в частині відступлення права вимоги відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі представник позивача просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відступлення права вимоги до позивача, який не є суб'єктом господарювання, суперечить п.1 Розпорядження Нацкомфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 року. Посилається на те, що спірний договір має всі ознаки нікчемного правочину, що не потребує визнання його недійсним.

Також представник позивача вказує, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

В судове засідання сторони не з'явились, про дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, тому в силу ст. 305 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за їх відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що підстави наведені у позові про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю недійсним є необгрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 20.11.2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено Кредитний договір № CM - SМЕ0АU/087/2006, про надання ОСОБА_2 200 000 доларів США на споживчі цілі з остаточною датою його повернення 20 листопада 2013 року.

12.11.2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» був укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю.

У відповідності до ст.3.1 цього Договору купівлі-продажу кредитного портфелю «В порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець продає (переуступає) Покупцю права на Кредитний портфель, який включає в себе Кредитні договори (перелік яких міститься у Додатку № 1 до цього Договору), а Покупець приймає такий Кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь Продавця винагороду.

Як встановлено судом першої інстанції, кредитний договір з позивачем входить до Кредитного портфелю, що був проданий.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку, що Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010 року за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки передбачає відступлення права грошової вимоги портфелю кредитних договорів.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Разом із тим щодо суб'єктного складу таких правовідносин частина третя статті 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Зокрема, у пункті 1 частини першої статті 1 даного закону визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 цього закону, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За пуктом 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010 року, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є юридичною особою, має статус фінансової установи за законодавством України та внесене до Державного реєстру фінансових установ України (реєстраційне свідоцтво № 241 від 03 грудня 2009 року).

Вказані обставини не були спростовані позивачем, тому відсутні підстави вважати, що сторони спірних договорів факторингу не мали право укладати зазначені договори. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що у фактора не має права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання, що було передбачено п. 1 розпорядження № 231 від 3 квітня 2009 року Нацкомфінпослуг, яке діяло на момент укладення спірного договору факторингу, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірного договору факторингу, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Разом з цим, ні нормами ЦК України, ні нормами вказаного закону не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боржників - фізичних осіб.

Крім того, відповідно до п. 7 ст. 28 вказаного закону, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених законами фінансових послуг.

Враховуючи пріоритетність закону над підзаконним актом, колегія суддів вважає, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало право на укладання договору факторингу по відношенню до боржників-фізичних осіб.

Відповідно до п.п. «а» пункту 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава 28.05. 1988 року), постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що ні зазначеною нормою, ні іншими статтями цієї Конвенції УНІДРУА(Оттава 28.05. 1988 року) про міжнародний факторинг, не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, недостатня обґрунтованість рішення суду не є підставою для його скасування, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді