У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Кузнєцова В.О., Ситнік О.М.,

Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому, враховуючи змінита уточнення просила виділити їй із земельної ділянки, загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, 70/100 її частини відповідно до першого варіанту поділу, визначеного висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року (з виправленнями від 07 вересня 2015 року ) та зобов'язати ОСОБА_6 знести побудовані на вказаній земельній ділянці фонтан і басейн та висаджені кущі смородини і дерева, відновити первісний стан земельної ділянки.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 січня 1993 року вона стала власником 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1, а відповідач - 45/100 його частини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 грудня 2001 року вона з відповідачем також є власниками, в рівних частинах кожен, земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,1514 га, наданої для обслуговування вищезазначеного житлового будинку. За договором купівлі-продажу від 22 березня 2003 року ОСОБА_6 продав їй ще 20/100 частинивказаногобудинку і,таким чином, вона є власником 75/100 частини цього будинку. Решту 25/100 частини будинку 11 жовтня 2008 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 Вважає, що при переході права власності на 20/100 частин домоволодіння до неї перейшла частина земельної ділянки, яка повинна відповідати цій частині майна.

Оскільки земельна ділянка між сторонами до цього часу не поділена, а відповідач без її згоди біля її частини будинку самочинно збудував фонтан та дитячий басейн, висадив дерева та кущі смородини, вважає, що вони мають бути знесені.

ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом, де просив виділити йому та ОСОБА_3 по 50/100 частини спірної земельної ділянки, оскільки між ним та ОСОБА_3 цивільно-правові угоди щодо переходу права власності чи користування на 20/100 частини спірної земельної ділянки не укладалися.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від

06 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 липня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Виділено

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 0,757 га земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1, розділивши її відповідно до першого варіанту поділу земельної ділянки, визначеному висновком судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 14 березня 2014 року № СЕ-1-1-200/13. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 25 березня 2015 року рішення Бородянського районного суду Київської області від 06 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 липня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_6 задоволено частково. Виділено ОСОБА_3 у власність із земельної ділянки, загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, 70/100 частини цієї ділянки, що складає 0,1060 га, у межах відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного уточненим висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року (з виправленнями від 07 вересня 2015 року). Виділено ОСОБА_6 у власність із земельної ділянки, загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, 30/100 частин цієї ділянки, що складає 0,0454 га, у межах відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного уточненим висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року (з виправленнями від 07 вересня 2015 року).

В задоволенні інших частин позовів відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року рішення Бородянського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2016 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про поділ земельної ділянки залишено без змін.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Виділено ОСОБА_3 у власність із земельної ділянки загальною площею 0,1514 гa, що знаходиться по АДРЕСА_1, 70/100 частини цієї ділянки, що складає 0,1060 га, в межах відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного уточненим висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року (з виправленнями від 07 вересня 2015 року).

Виділено ОСОБА_4 у власність із земельної ділянки загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, 30/100 частини цієї ділянки, що складає 0,0454 га, в межах відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного уточненим висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року (з виправленнями від 07 вересня 2015 року).

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи попередні рішення судів та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказував на те, що суди не виконали вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не перевірили доводів позивача про перехід до неї права власності на частину земельної ділянки з придбанням нею частини будинку за договором купівлі-продажу, не з'ясували, чи перейшло до неї це право і якщо так, то на яких умовах та на підставі чого і у якому розмірі, не надали цим обставинам відповідної оцінки, неправильно визначилися із нормами матеріального права, що регулюють ці відносини, зробили передчасний висновок про часткове задоволення позову ОСОБА_3 в заявлених межах до ОСОБА_6, який не є власником вказаного вище домоволодіння.

При новому розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_3 звернулася з клопотанням про залишення її позову в частині позовних вимог до ОСОБА_6 без розгляду, оскільки на даний час ОСОБА_6, який відчужив будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_4, не є власником цього будинку і, відповідно, власником земельної ділянки.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 06 вересня 2016 року цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки в частині позовних вимог до ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Установлено, що ОСОБА_8 - батько сторін у справі - був власником житлового будинку АДРЕСА_1 та господарських будівель і споруд, а також земельної ділянки площею 0,1514 га, для обслуговування цього житлового будинку, помер ІНФОРМАЦІЯ_1, після його смерті відкрилась спадщина.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01 грудня 2001 року ОСОБА_6 є спадкоємцем 45/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1, а ОСОБА_3- 55/100 його частини з визначенням конкретного користування житловими, нежитловими приміщеннями та господарськими будівлями і спорудами.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 грудня 2001 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 успадкували у рівних частинах кожний належну за життя ОСОБА_8 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 30 липня 1998 року та зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Бородянської селищної ради Київської області, земельну ділянку площею 0,1514 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

22 березня 2003 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_3 20/100 частини житлового будинку з частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1.

Згідно з договором дарування від 11 жовтня 2008 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 належні йому 25/100 частини вказаного вище домоволодіння.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 29 серпня 2007 року частка ОСОБА_6 у домоволодінні АДРЕСА_1 становила 25/100 частини, а ОСОБА_3 - 75/100.

Оскільки згідно з нормами цивільного законодавства спадкоємством є перехід прав та обов'язків (спадщини) від однієї фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), то суд дійшов правильного висновку про те, що у зв'язку із прийняттям ІНФОРМАЦІЯ_1 спадщини, у сторін із передбачених законом підстав виникло в рівних частках право власності на спірну земельну ділянку, яка з моменту отримання спадкодавцем державного акта є об'єктом права власності.

На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року прийнятій у цій справі (№ 6-2цс15).

Отже, в черговий раз розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судаминорм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судівпо їх оцінці, заявник не зазначає, чим саме порушені його права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 334, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.О. Кузнєцов

А.О.Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак