Справа № 303/1752/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю представника позивача Дурдинець Р.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_6 і Служба у справах дітей Виконвчого комітету Мукачівської міської ради, про виселення, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 3 серпня 2016 року, -

встановила:

У березні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про виселення з будинку у зв'язку зі зверненням на нього стягнення. Позов мотивувався таким. За кредитним договором № MKA0GK00000156, укладеним 02.08.2006 із ОСОБА_6, останній одержав у банку кредит у сумі 29310,00 дол. США на строк до 02.08.2021, що на підставі договору від 02.08.2006 був забезпечений іпотекою належного ОСОБА_6 житлового будинку загальною площею 154,10 кв. м, житловою - 73,20 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1. Позичальник порушив свої зобов'язання, внаслідок чого за позовом банку Мукачівський міськрайонний суд ухвалив 16.07.2012 рішення про звернення в рахунок погашення боргу за кредитним договором стягнення на вказаний вище предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення з житлового будинку всіх його мешканців (ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України). На письмову вимогу іпотекодержателя всі мешканці зобов'язані добровільно звільнити житлове приміщення у встановлений або інший погоджений строк, у випадку відмови добровільно звільнити приміщення примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. ОСОБА_3, ОСОБА_4 і малолітній ОСОБА_5 (2015 р.н.) зареєстровані у будинку, який є предметом іпотеки. Позивач надіслав відповідачам письмову вимогу про виселення, що не була добровільно виконана, тому відповідачі та всі інші мешканці підлягають виселенню з будинку на підставі рішення суду.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предметі іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1, судові витрати просив покласти на відповідачів.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 03.08.2016 позов задоволено частково: виселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, в задоволенні інших вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2067,00 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору; постановлено, що рішення в частині виселення не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Погоджуючись із судовим рішенням по суті спору, позивач оскаржив його в частині постанови щодо невиконання рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до правової позиції сторони, суд не мав належних підстав для такого вирішення питання про виконання рішення, оскільки: вищеназваний закон стосується питань звернення стягнення на предмет іпотеки, а не виселення з нього, таке стягнення вже застосовано іншим рішенням суду, яке підлягає виконанню; закон не поширюється на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, як це має місце в справі. Позивач просить в цій частині рішення суду скасувати. В іншій частині, з інших підстав, а також іншими учасниками процесу рішення суду не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача Дурдинець Р.Ю., яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та норм ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не робить висновків щодо судового рішення по суті в частині, яка не оскаржується, та бере до уваги відповідні пов'язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду скарги.

Встановлено, що Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (у подальшому - Публічне акціонерне товариство) за договором від 02.08.2006 № MKA0GK00000156 надало ОСОБА_6 кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на купівлю житла на суму 25000,00 дол. США, а також 4310,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. договору, на строк по 02.08.2021 зі сплатою за користування коштами 1% на місяць (12% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом та передбачених договором винагород і комісій (а.с. 6-9, 15, 17, 18). На забезпечення виконання зобов'язань позичальником банк 02.08.2006 уклав із ним договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В. за реєстровим № 3493, на підставі якого в іпотеку було передано житловий будинок АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу, посвідченим 02.08.2006 вищеназваним нотаріусом за реєстровим № 3472 (а.с. 8-9).

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.07.2012 на задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за указаним кредитним договором у розмірі 555825,64 грн звернено стягнення на належний відповідачу будинок АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем із наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселено ОСОБА_6 із зазначеного будинку (а.с. 10). Документально підтверджено, що у будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також проживає ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 11 та ін.).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено і не оспорюється, що вищезгаданий будинок був придбаний за рахунок кредитних коштів, отриманих за договором від 02.08.2006 № MKA0GK00000156, і як такий був 02.08.2006 переданий в іпотеку. Виходячи з установлених обставин, на підставі положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV), ст. 109 ч.ч. 1-3 ЖК України (норми законодавства в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), з урахуванням правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постановах від 18.03.2015 у справі № 6-39цс15, від 16.12.2015 у справі № 6-1469цс15 і в ряді інших постанов та беручи до уваги умови договору іпотеки, суд першої інстанції ухвалив рішення про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з будинку - предмета іпотеки. У цій частині рішення суду не оскаржується сторонами. Втім, задовольнивши позов, суд одночасно постановив, що рішення в частині виселення не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Оцінюючи в межах наведених в апеляції доводів вимогу скарги про скасування в цій частині рішення суду, колегія суддів виходить із наступного.

Право кредитора-іпотекодержателя отримати задоволення своїх вимог за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки та його продажу випливає із положень ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 572, 589, 590, 611, 614, 623-626, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 33, 38, 39 Закону № 898-IV, інших вимог законодавства, умов договорів і ніким не заперечується як таке. Підстава для виселення мешканців із будинку виникла, існує і наразі є безспірною, у позивача виникло відповідне право вимоги, яке теж не заперечується. Проживання та реєстрація мешканців у будинку - предметі іпотеки є перешкодою для реалізації майнових прав позивача, який управі вимагати усунення відповідної перешкоди за правилами, що випливають з положень, зокрема, ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ч. 5, ст. 15 ч. 1, ст. 16 ч. 1, ч. 2 п. 3, абз. 2, ст. 391, ст. 395 ч. 2, ст. 396 ЦК України. Водночас слід враховувати, що виселення мешканців із предмета іпотеки має для позивача значення не саме по собі, а в контексті забезпечення можливості наступного розпорядження майном. У справі, що розглядається, позивач мав законні підстави для пред'явлення судовим порядком вимоги про виселення мешканців з житлового будинку, що є предметом іпотеки.

Поряд із цим, 07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Закон № 1304-VII), відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання майнового поручителя за умови, що у майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 250 кв. м для житлового будинку (ст. 1 п. 1). Закон № 1304-VII розрахований на тимчасову дію в часі, до законодавчого врегулювання відповідних питань, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (ст.ст. 3, 4).

Верховний Суд України у постановах, прийнятих за результатами розгляду справ, зокрема, № 6-44цс15 (постанова від 25.03.2015), № 6-46цс15 (постанова від 15.04.2015), № 6-57цс15 (постанова від 27.05.2015), № 6-58цс15 (постанова від 27.05.2015), № 6-1196цс15 (постанова від 23.09.2015) внаслідок неоднакового застосування судами норм Закону № 1304-VII, висловив правові позиції, за змістом яких:

мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (ст. 263 ч. 1 п. 2 ЦК України), тому в юридичному розумінні не звільняє від виконання зобов'язання, а має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта;

встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника);

протягом дії Закону № 1304-VII інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм;

оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то не є й підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону;

чинність Закону № 1304-VII на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права;

рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VII;

рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону № 1304-VII, залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Отже, Закон № 1304-VII не припиняє зобов'язальних правовідносин, не припиняє дію договору іпотеки та сам по собі не є перешкодою для задоволення відповідного позову кредитора, проте, у період дії цього Закону за відповідних умов не застосовується примусове стягнення (відчуження без згоди власника) предмета іпотеки. Беручи до уваги, що вимога позивача про виселення відповідачів із житлового будинку (предмета іпотеки) є похідною від рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, відчуження (реалізація, продаж) предмета іпотеки на підставі рішення суду про звернення стягнення на цей предмет наразі не може бути здійснене, а виселення є елементом процедур, що забезпечують можливість відчуження майна, безпосередньо пов'язане з відчуженням і передує моменту відчуження, підстав і потреби для виселення відповідачів із будинку немає. Зазначене не виключає можливості виникнення підстав для виселення в майбутньому залежно від чинності запровадженого законом мораторію, зникнення відповідних перешкод для виселення тощо.

Постановою від 03.02.2016 у справі № 6-2947цс15 Верховний Суд України скасував відповідні судові рішення, вирішив вимогу по суті, задовольнив позов кредитора до фізичних осіб про виселення з предмета іпотеки, та водночас постановив, що це судове рішення не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VII. За змістом правової позиції, сформульованої в цій постанові, враховуючи, що Закон № 1304-VII поширюється на правовідносини сторін (які виникли з договорів, укладених у 2007 році), у зв'язку з чим не підлягає виконанню рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, не підлягає виконанню й рішення в частині виселення на час дії цього Закону. Цим підтверджується похідне (несамостійне) значення виселення з предмета іпотеки як елемента процедури, підпорядкованої основній меті звернення стягнення на предмет іпотеки - його відчуженню з метою наступного покриття боргу.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, наведені в апеляції доводи необґрунтовані і правильності по суті, законності та справедливості рішення суду не спростовують, а інших доводів апеляція не містить. Відтак, з урахуванням положень ст. 303 ч. 1 ЦПК України та на підставі ст. 308 цього Кодексу апеляцію слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити, заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 3 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді