АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний № 2-750/12 Головуючий в 1 інстанції - Лісовська О.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/6686/2017 Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що наприкінці грудня 2006 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого вона передала відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 30000, 00 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. Зважаючи на те, що договором позики не було встановлено строку повернення позики, позивачкою 20.02.2009 року було направлено на адресу відповідача письмову вимогу про повернення грошових коштів, які він зобов'язаний був повернути до 24.09.2009 року, але до цього часу не повернув. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики у розмірі 231000, 00 грн., що еквівалентно 30000, 00 доларів США, та 922214, 05 грн. процентів, що еквівалентно 13650, 65 доларів США.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.09.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.12.2015 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.09.2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09.12.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Представник позивача неодноразово змінював підстави та предмет позову. В остаточній редакції просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 194772, 84 грн., що еквівалентно 7232, 56 доларів США, в якості виплати 3 % річних за прострочення повернення боргу у розмірі 30000, 00 доларів США, за період з 28.03.2009 року по 11.04.2017 року; стягнути з відповідача на користь позивачки 807900, 00 грн., що еквівалентно 30000, 00 доларів США; стягнути з відповідача на користь позивачки 590773, 00 грн. в якості виплати по відсотках в розмірі облікової ставки НБУ за користування 30000, 00 доларів США за період з 15.07.2006 року по 11.04.2017 року, а також стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по справі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року, а саме скасовано арешт, накладений на нерухоме майно, загальною площею 86, 7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В скарзі вказувала на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд не врахував висновків наведених в ухвалі ВССУ, якою справу повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд прийшов до необґрунтованого та помилкового висновку про те, що написана відповідачем розписка не є борговою розпискою, оскільки не містить в собі жодних зобов'язань. Суд не вірно застосував правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України № 6-63цс13 від 18.09.2013 року. Судом не враховано , що обґрунтованість позовних вимог підтверджується матеріалами справи і показами свідка, які доводять факт отримання відповідачем в борг у позивача 15 липня 2006 року, в квартирі АДРЕСА_1, 30 000 доларі США, які є частиною індивідуального кредиту позивача, що зафіксовано у виданому йому, власноручно складеному та підписаному відповідачем документі.

До апеляційного суду відповідач та її представник не з'явились, про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Після розгляду справи апеляційним судом до канцелярії суду представником позивача були подані письмові пояснення, які не можуть бути прийняті апеляційним судом до увги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позичальникові таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частина перша статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.526, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, та встановлено судом, що відповідачем ОСОБА_2 була видана позивачці ОСОБА_1 розписка про отримання ним 30000, 00 доларів США кредитних коштів (а.с.6, 26 т.1).

19.02.2009 року позивачкою ОСОБА_1 на адресу відповідача ОСОБА_2 було направлено вимогу про негайне повернення грошових коштів у розмірі 30000, 00 доларів США, позичених останнім у неї (а.с.7, 8-10 т.1).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що написана відповідачем розписка не є борговою розпискою, оскільки не містить в собі жодних зобов'язань, а є лише підтвердженням отримання відповідачем грошових коштів. При цьому з відсутністю зобов'язання про їх повернення, за своєю правовою природою не породжує правовідносини, що виникли із договору позики. Крім того, розписка взагалі не містить точної ідентифікації осіб, які в ній зазначені, дати, місця її написання та зобов'язання повернути грошові кошти.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, так як він в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт написання розписки відповідачем свідчить про укладення між сторонами договору позики, колегія суддів не приймає, виходячи з наступного .

Поняття договору позики визначено у ст.1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Частина 2 статті 640 ЦК України визначає, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Положення ст.205 ЦК України передбачають, що сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14).

Таким чином, розписка як документ, яку видав відповідач позивачу за своїм змістом підтверджує лише факт отримання відповідачем вказаних коштів. Проте між сторонами у письмовій формі не було досягнуто домовленості, щодо позикових зобов'язань, оскільки розписка взагалі не містить обов'язку відповідача повертати кошти позивачу.

Розписка не містить жодної інформації, що кошти відповідач отримав в борг, тобто, позивач в даній справі не довела, що кошти вона передала відповідачу в позику, а не в безоплатне користування, чи на інших умовах.

При цьому колегія суддів, вважає, що факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі в день написання такої розписки, та в яких відносинах знаходились сторони правового значення не має.

Доводи з приводу не вірного застосування висновків ВСУ , колегія суддів не приймає, з огляду на те, що всі висновки ВСУ в справах за договорами позики, зводяться до того, що суди повинні з'ясовувати справжню природу правовідносин, які складаються між сторонами, що і було зроблено в даній справі. Розписка яка підтверджує боргове зобов'язання, повинна містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Вказані правові висновки також викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

З поданої позивачем розписки вбачається (а.с. 26), що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 суму в розмірі 30 000 дол. США.

При цьому із даної розписки не вбачається жодних домовленостей чи умов щодо отримання відповідачем коштів в розмірі 30 000 дол. США. у борг із зобов'язанням їх повернення, а також не зазначено дати отримання даних коштів (дати складання розписки).

Отже, з огляду на зміст розписки, колегія суддів приходить до висновку , що суд першої інстанції віро встановив відсутність між сторонами грошових зобов'язань, які випливають із договору позики, а тому правових підстав, за якими заявлений даний позов, для стягнення з відповідача на користь позивача 30 000 дол. США, немає.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що свідки довели наявність боргового зобов'язання відповідача, колегія суддів не приймає, оскільки вважає, що така обставина, з огляду на обов'язкову письмову форму договору позики, може бути підтверджена лише письмовим доказом. Позивач не надала суду, жодного письмового доказу, з якого вбачалось би, що відповідач брав на себе зобов'язання повернути позивачу кошти, які вона взяла в кредит і які йому добровільно передала. Позивач не надала суду письмового договору, зміст якого міг би бути викладений і в розписці, який би містив істотну умову договору позики, а саме зобов'язання сторони яка отримує гроші повертати їх особі, від якої вона їх отримує.

Тобто судом було встановлено, що між сторонами по справі договір позики не укладався, а відповідно у відповідача не виникає обов'язку виконувати такий договір, платити відсотки у виді облікової ставки НБУ та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виникають у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Апеляційним судом не може бути задоволена скарга позивача, оскільки стягнення з відповідача коштів в сумі еквівалентній 30 000 доларів США буде примушуванням останнього виконати зобов'язання, які він не брав на себе відповідно до розписки, яку позивач надала суду .

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження існування між сторонами позикових зобов'язань позивач суду не надала.

Рішення суду постановлене на повно з'ясованих обставинах, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: