Справа №471/702/16-ц 20.07.2017 20.07.2017 20.07.2017
Провадження №22-ц/784/1199/17
Єдиний унікальний номер судової справи: 471/702/16-ц Суддя першої інстанції Скарницька І.Б.
Номер провадження: 22-ц/784/1199/17 Суддя-доповідач апеляційного суду Козаченко В.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 5 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

18 липня 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, а саме на ? частку земельних ділянок площею 1,47 га, 7,72 га та 3,06 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих в межах території Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області, в порядку спадкування після смерті її бабусі, ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що її батько, ОСОБА_7, який є рідним сином спадкодавиці, ОСОБА_6, помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Отже, за правом представлення вона успадковує те на, що він мав би право за життя, тобто є спадкоємицею першої черги.

Крім неї спадкоємцем першої черги є також рідний брат її батька, ОСОБА_3 - відповідач по справі.

Звернувшись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті бабусі, позивачка дізналася, що через відсутність оригіналів державних актів на земельні ділянки вона не має можливості оформити своє спадкове право у нотаріальному порядку, у зв'язку з чим розмістила у газеті оголошення про втрату цих державних актів та звернулася до суду із даним позовом.

Відповідач визнав, що державні акти знаходяться у нього, а тому оформлення спадщини можливе в нотаріальному порядку, однак, на його думку, позивачка не заслуговує на спадщину, так як не доглядала бабусю.

Крім того, ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_5 про усунення її від права на спадкування.

Свої позовні вимоги він обґрунтовував тим, що померла ОСОБА_6, яка є його матір'ю, була дуже хворою людиною та потребувала сторонньої допомоги.

Проте позивачка, яка є онукою померлої та його племінницею, повинна була і мала можливість здійснювати догляд за бабою, але цього не здійснювала, а матеріальної допомоги не надавала. У зв'язку з чим, зимою 2013-2014 років, він змушений був забрати матір до себе у м. Сміла, де намагався її лікувати в місцевій лікарні. Після смерті матері він її поховав, а ОСОБА_5 ніякої матеріальної допомоги на це не надавала.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просив суд усунути ОСОБА_5 від права на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_6

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 5 квітня 2017 року відмовлено, як у задоволенні первісного позову, так і в задоволенні зустрічного позову.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 оскаржував рішення місцевого суду лише в частині відмови в задоволенні зустрічного позову і просив задовольнити його позов у повному обсязі, посилаючись на те, що суд першої інстанції неналежно оцінив надані ним докази, що мають значення для справи.

В частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно рішення місцевого суду сторонами не оскаржується, відтак, відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряється та підлягає залишенню без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суд першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляція задоволенню не підлягає, оскільки місцевий суду дійшов вірного висновку про відсутність підстав для усунення позивачки від спадкування.

Так, згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Водночас, згідно ст. 1266 ЦК України спадкоємцями за правом представлення в певних випадках можуть бути: внуки, правнуки, прабаба, прадід, племінники спадкодавця і двоюрідні брати та сестри (частини 1 - 4 ст. 1266 ЦК України).

Отже, внуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім батькам, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1266 ЦК України). А тому до спадкування за правом представлення закликаються саме згадані вище особи.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_7, батько позивачки ОСОБА_5 та син ОСОБА_6, помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Тому, в даному випадку, позивачка за правом представлення є спадкоємицею першої черги.

Крім неї спадкоємцем першої черги є також відповідач ОСОБА_3, який є рідним братом її покійного батька та її рідним дядьком.

ОСОБА_6 за життя належали земельні ділянки, площею 1,47 га, 7,72 га і 3,0600 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області, на підставі: державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 16 листопада 2001 року Миколаївською сільською радою Братського району Миколаївської області; рішення 18 сесії 23 скликання від 1 червня 2001 року № 2; державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 7 серпня 2012 року Братською районною державною адміністрацією на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 грудня 2009 року за реєстровим номером 2130.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входять, зокрема, і вказані земельні ділянки.

Спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняли: ОСОБА_3 та ОСОБА_5, подавши заяви до нотаріальної контори.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно п. 4.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України ,,Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до цього Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі оригіналів правовстановлюючих документів.

Судом першої інстанції було встановлено, що оригінали державних актів на право власності на спірні земельні ділянки знаходяться у відповідача ОСОБА_3, а тому спадкоємці не позбавлені можливості отримання свідоцтва на спадщину у позасудовому порядку, у зв'язку з чим в задоволенні позову про визнання права власності на спадкове майно було відмовлено.

Згідно зі ст. 266 Сімейного кодексу України, повнолітні внуки, правнуки зобов'язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК повинен установити, як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі цієї особи.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. ,,Про судову практику у справах про спадкування" безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Крім того, при цьому підлягає з'ясуванню судом і питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. Отже, відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК, особа може бути усунута від права на спадкування при наявності трьох обставин:

- перебування спадкодавця в безпорадному стані;

- потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи;

- ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання.

Спадкоємець може бути усунений від спадкування лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_6 дійсно мала ряд тяжких хвороб, а саме: цукровий діабет ІІ типу, діабетичну ангіопатія нижніх кінцівок, полінейропатію ІІ ступеню, діабетичну нефропатію ІІ ступеню, атеросклероз кардіоскреротичний.

Однак, до зими 2013 року вона проживала сама в с. Красноярка Братського району Миколаївської області, отримувала пенсію, вела домашнє господарство і самостійно обробляла присадибну ділянку, а її син ОСОБА_8, який мешкає в м. Сміла Черкаської області, з його особистих показів наданих у суді та показів свідків, лише періодично приїжджав до неї. Також померла мала у власності земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 12, 25 га, які за поясненнями ОСОБА_3, він самостійно обробляв та продовжує обробляти після смерті матері, а відтак - отримує від цього певний дохід.

Згідно наданих письмових доказів ОСОБА_5 в період з 2007 року по липень 2012 року навчалася за контрактом в ЧНУ імені Петра Могили, а тому не мала змоги надавати допомогу бабусі, оскільки доходів не мала. З грудня 2012 року позивачка вже працювала, але її заробітна плата була невисокою.

Доказів того, що покійна ОСОБА_6 зверталась до ОСОБА_5 за допомогою, ОСОБА_8 суду не надав.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Викладене свідчить, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що покійна ОСОБА_6 в останні місяці свого життя хворіла і потребувала сторонньої допомоги. Однак доказів того, що вона зверталась за такою допомогою до онучки, відповідачем суду не надано. Також не доведено, що позивачка мала змогу надавати таку допомогу бабусі, але свідомо не виконала встановленого для неї законом обов'язку.

Правильно встановивши такі обставини справи та надавши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 і ОСОБА_14, на показання яких посилався відповідач, підтвердили лише відомості про тяжкий стан здоров'я покійної, та те що вона чекала на зустріч із внучкою. Однак такі покази не є підтвердженням того, що спадкодавець потребувала допомоги саме від онучки, а така ухилилась від цього при можливості надати спадкодавцеві допомогу.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів, висновки місцевого суду не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Братського районного суду Миколаївської області від 5 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Козаченко

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк