Справа № 175/3786/16-ц
Провадження № 2/175/1569/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Рись Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання об»єктом права спільної сумісної власності, стягнення грошової суми та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення вартості частки спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

В вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на спільне майно, який в березні 2017 року уточнив та просив постановити рішення, яким визнати об'єктами права спільної сумісної власності його, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 125900,20 грн. отримані відповідачкою за продаж спільного майна набутого у шлюбу: земельну ділянку загальною площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, земельну ділянку загальною площею 0,32 га, кадастровий номер НОМЕР_2, та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3; стягнути з ОСОБА_3 на його користь половину грошової суми від продажу 05 вересня 2016 року спільного майна у сумі 62950,10 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який 24 липня 2012 року був розірваний. Під час шлюбу, відповідачка за його згодою придбала у власність земельну ділянку площею 5700 кв.м. та житловий будинок АДРЕСА_3, право власності на яке було зареєстровано за відповідачкою. 17 серпня 2016 року він звернувся до відповідачки з письмовою пропозицією про укладення та нотаріальне посвідчення договору про добровільний поділ спільного сумісного майна набутого у шлюбі, але відповідачка відмовилася добровільно поділити спільне майно. 05 вересня 2016 року відповідачка продала ОСОБА_5 спірне майно: земельну ділянку загальною площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, земельну ділянку загальною площею 0,32 га, кадастровий номер НОМЕР_2, та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 за 125900,20 грн. І після укладення договорів новий власник зруйнував придбаний житловий будинок та побудував новий. Але даний факт не відповідає дійсності, оскільки будинок було реконструйовано ним, ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з відповідачкою. Між ним з відповідачкою не досягнуто згоди на добровільний поділ майна, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом.

В квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом, який 06 липня 2017 року уточнила та просила в порядку поділу майна подружжя, що є їх спільною сумісною власністю, стягнути з ОСОБА_1 на її, ОСОБА_3 користь 25 677 грн., як частину грошових коштів отриманих від продажу спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_4; судові витрати по справі стягнути з ОСОБА_1 на її користь.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 вказала, що 08 квітня 2013 року вона надала відповідачу нотаріально посвідчену заяву про згоду на відчуження квартири АДРЕСА_4 та квартири АДРЕСА_4. Всі посилання відповідача про її обізнаність, що саме 12 квітня 2013 року він мав намір здійснити відчуження нерухомого майна не відповідає дійсності та не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Після звернення відповідача до суду з позовом про поділ майна подружжя та визнання права власності на спільне майно подружжя, вона через Інтернет ресурс дізналася про той факт, що квартира АДРЕСА_4 на даний час знаходиться у власності іншої особи, тобто було відчужено нерухоме майно, проте відповідач не передав їй 50% грошової суми від продажу квартири, тому вона просить суд стягнути з відповідача 1/2 частку грошової суми, яка була отримана ним від продажу квартири, внаслідок чого звернулася до суду з даним позовом.

Адвокат позивача за основним позовом та відповідача за зустрічним позовом за договором про надання правової допомоги ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Представник відповідачки за основним позовом та позивачки за зустрічним позовом за довіреністю ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала в повному обсязі.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Встановлено, що з 19 січня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 17 (а.с.21). 24 липня 2012 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується актовим записом № 52 від 24 липня 2012 року в Свідоцтві про розірвання шлюбу зробленим Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.12).

Під час шлюбу, за спільні кошти подружжям було придбано у власність земельну ділянку площею 5700 кв.м. та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_5 квартиру АДРЕСА_6

Після розірвання шлюбу між подружжям,за їх домовленістю, в добровільному порядку було розподілено майно, набуте під час шлюбу, а саме: у власності ОСОБА_1 залишилися дві квартири: квартира АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_6 а у власності ОСОБА_4 залишилася земельна ділянка площею 5700 кв.м. та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3. Домовленість сторін щодо поділу спільного майна підтверджується тим,що 08 квітня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали нотаріально посвідчені згоди на відчуження другим з подружжя майна, яке залишилося у кожного з них у власності після розірвання шлюбу ( а.с.51,84).

ОСОБА_1 ,використовуючи письмову згоду другого з подружжя , розпорядився своїм майном на власний розсуд, тобто 12 квітня 2013 року продав квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_11, що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 квітня 2013 року (а.с.82-83), та того ж дня подарував квартиру АДРЕСА_6 ОСОБА_12, що підтверджується Договором дарування від 12 квітня 2013 року (а.с.80-81). І тільки в серпні 2016 року звернувся до колишньої дружини з пропозицією про укладення договору про поділ спільного сумісного майна набутого у шлюбі (а.с.14).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, про що також свідчить абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже можливо, втратили достовірність і повноту (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії).

Так, шлюб між сторонами був розірваний 24 липня 2012 року, 08 квітня 2013 року ОСОБА_1 надав колишній дружині ОСОБА_4 згоду на укладання договорів купівлі-продажу, яка була нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Михайлець К.О. за реєстраційним номером № 1005 (а.с.51). При цьому пропозицію щодо укладання договору про поділ спільного майна подружжя набутого у шлюбі (а.с.14), було направлено ОСОБА_1 лише 18 серпня 2016 року, про що свідчить квитанції про поштове відправлення (а.с.15), тобто після спливу трирічного строку.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2469цс16 терміни «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дають підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду недостатньо. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановлено, що ОСОБА_1 надав згоду на відчуження спільного майна, придбаного під час шлюбу, яке не було відкликано та/чи скасовано, тому 05 вересня 2016 року відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна, за реєстраційним № 1788 - було оформлено перехід права власності на домоволодіння АДРЕСА_7 а також відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок за реєстраційними №1791 та №1794 від 05 вересня 2016 року - було переоформлено право власності на земельні ділянки за зазначеною адресою.

На підставі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

У відповідності до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 2 ст. 68 СК України розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України).

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що також підтверджено матеріалами справи та не заперечувалася сторонами в судових засіданнях, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надали один одному 08 квітня 2013 року нотаріально посвідчені згоди на відчуження майна нажитого за час шлюбу (дві квартири, будинок, земельна ділянка). Тому з вище наведеного суд робить висновок, що при зверненні до суду з позовними заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 пропустили строк позовної давності, оскільки відлік строку позовної давності розпочався з моменту надання один одному 08 квітня 2013 року нотаріально посвідчених заяв про погодження фактичного розподілу та продаж спільно нажитого майна за час шлюбу. Що стосується тверджень ОСОБА_1 щодо непропущення ним строку позовної давності та доводи про відлік строку позовної давності з 25 липня 2016 року, а саме з моменту продажу ОСОБА_3 домоволодіння та земельної ділянки, то суд не приймає їх до уваги, оскільки ОСОБА_1 був обізнаний про склад спільно нажитого майна за час шлюбу з ОСОБА_3, про фактичний розподіл спільного майна між ним та колишньою дружиною ще 08 квітня 2013 року, та намір ОСОБА_3 про розпорядження домоволодінням та земельною ділянкою.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовами, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено Тому, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок кожного з сторін.

Керуючись ст. 63, 65, 68, ч. 2 ст. 72 СК України, ст. 267, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України, ст. 10, 15, 27, 31, 57, 60, 88, 212-215, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання об»єктом права спільної сумісної власності, стягнення грошової суми - відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення вартості частки спільного майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя : Озерянська Ж.М.