Справа № 161/2071/17
Провадження № 2/161/1514/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Гриня О.М.

при секретарі Муригіній А.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Північно-Західне регіональне управління» про визнання права розпорядження майном, --

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Північно-Західне регіональне управління» про визнання права розпорядження майном.

Свій позов обґрунтовує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 березня 2015 року в справі №161/3463/14-ц в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 звернуто стягнення на належний йому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в місті Луцьку, вул. Кривоноса, 2, та на земельну ділянку за цією ж адресою площею 598 кв.м. Рішення набрало законної сили 01 вересня 2015 року. Вказує, що на його усні звернення у ДВС м. Луцька повідомили, що виконавчий лист на виконання рішення у справі №161/3463/14-ц не предявлявся. У відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» строк предявлення виконавчого листа до виконання становить один рік. В справі про звернення стягнення на його нерухоме майно річний строк предявлення рішення до виконання минув 02 вересня 2016 року. Оскільки стягувачем пропущено встановлений строк предявлення документа до виконання, то він вже не може виконуватись ні у добровільному, ні у примусовому порядку. Належне йому нерухоме майно обтяжене забороною відчуження на підставі договору іпотеки від 22 травня 2007 року. Оскільки звернення стягнення на іпотечне майно неможливо проводити з підстав раніше зазначених, то вважає, що його майно має бути звільнення від обтяжень.

З огляду на наведене, просить скасувати заборону відчуження житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в місті Луцьку, вул. Кривоноса, 2, та земельної ділянки за цією ж адресою площею 598 кв.м., належних ОСОБА_3 на праві власності, яка встановлена на підставі договору іпотеки від 22 травня 2007 року №53512-846.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 вимоги позову підтримав повністю з підстав в ньому наведених. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов заперечив, суду пояснив, що Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки як закінчення строку предявлення виконавчого документу до виконання. Вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2015 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 180/07-МК від 22 травня 2007 року в сумі 1 489 023,96 грн. станом на 14 листопада 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 22 травня 2007 року №53512-846, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_5, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться в місті Луцьку по вул. Кривоноса,2, загальною площею 48,6 кв.м., жилою 28,8 кв.м. та який належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 26.12.1996 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за Р № 6036, а також земельну ділянку, площею 598 кв.м., яка знаходиться в місті Луцьку по вул. Кривоноса,2, яка належить ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 023541, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності, незалежним експертом, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (а.с.4-7).

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 01 вересня 2015 року рішення в даній справі залишено без змін.

Даним рішенням встановлено, що 22 травня 2007 року в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №180/07-МК між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір №53512-846, за умовами якого останнім було передано в іпотеку банку житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться в місті Луцьку по вул. Кривоноса,2, загальною площею 48,6 кв.м., жилою площею 28,8 кв.м. та який належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 26.12.1996 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за Р № 6036, а також земельну ділянку, площею 598 кв.м., яка знаходиться в місті Луцьку по вул. Кривоноса,2 та належить ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 023541.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобовязання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобовязанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобовязання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобовязань або зменшити їх.

Частиною пятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення (частина четверта статті 631 Цивільного Кодексу України).

Положеннями ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2015 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», ПП «Арт-буд», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки припиненим відмовлено.

А тому, зазначений договір іпотеки залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек, відповідно, відсутні підстави для скасування запису про обтяження майна іпотекою.

Посилання позивача на положення ст. 319, 328, 391 ЦК України, згідно яким власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, суд не приймає до уваги, оскільки вказаними нормами законодавства встановлені загальні положення про право власності та захист права власності, якими не регулюються зобовязальні правовідносини, що виникли між сторонами відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на день ухвалення рішення) виконавчі документи можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до п.5 прикінцевих та перехідних положень даного Закону, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, предявляються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Таким чином, твердження сторони позивача про пропущення стягувачем строку предявлення виконавчого документу до виконання за рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2015 року щодо звернення стягнення на належне ОСОБА_3 на праві власності нерухоме майно, яке набрало законної сили 01 вересня 2015 року,- є хибним, оскільки згідно норм чинного Закону України «Про виконавче провадження» строк предявлення виконавчого документу до виконання становить три роки.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Північно-Західне регіональне управління» про визнання права розпорядження майном задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215, 222, 360-7 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Банк «фінанси та кредит» в особі філії «Північно-Західне регіональне управління» про визнання права розпорядження майном - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М.

Волинської області