Справа №473/5691/13-ц 17.07.2017 17.07.2017 17.07.2017
Справа №473/5691/13-ц Головуючий першої інстанції Ротар М.М.
Провадження №22-ц/784/1438/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

17 липня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі представника позивача - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 травня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Національний Банк України, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») пред'явило позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_3, укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 185 000 доларів США зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 14.50% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 16 липня 2018 року.

Цього ж дня між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5, укладено договір поруки №216350, відповідно до якого остання взяла на себе зобов'язання відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №0.

27 лютого 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3, укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №0, щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації, в якій, крім іншого, сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору зазначений при його укладанні, а саме №0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №1. Крім того, цією угодою змінено розмір ануїтетних платежів, а кінцевий строк повернення кредиту продовжено до 16 липня 2020 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, за яким останнє набуло право вимоги, у тому числі, і за спірним кредитним договором.

Взятий на себе обов'язок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник належним чином своїх договірних зобов'язань не дотримав, у зв'язку із чим станом на 15 жовтня 2013 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 2 106 946 грн. 32 коп. з яких: 1 387 148 грн. 14 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 719 798 грн. 18 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідачів зазначену заборгованість за судовим рішенням.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала. Вказувала на відсутність у ПАТ «Дельта Банк» належних документів на підтвердження прав вимоги за спірним кредитним договором та вважала, що не підтверджено належними доказами визначений позивачем розмір заборгованості.

Ухвалами Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 січня 2016 року та 26 лютого 2016 року до участі у справі у в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору залучено Національний Банк України та ПАТ «УкрСиббанк» (том 2 а.с.192, 215).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 травня 2017 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено в повному обсязі.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №0 від 16 липня 2008 року, що виникла станом на 15 жовтня 2013 року в загальному розмірі 2 106 946 грн. 32 коп., у тому числі: 1 387 148 грн. 14 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 719 798 грн. 18 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі, шляхом стягнення в рівних частках з відповідачів на користь позивача судовий збір по 1 720 грн. 50 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Так, задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими, оскільки відповідач ОСОБА_3 свої зобов'язання за вказаним кредитним договором не виконував належним чином, а тому є підстави для покладення відповідальності за невиконання зобов'язань за кредитним договором, як на позичальника, так і на поручителя. При цьому, заперечуючи розмір заборгованості за кредитним договором, позичальник жодного належного і допустимого доказу на спростування визначеної позивачем суми боргу суду не надав, в чому саме полягає неправильність розрахунку заборгованості не довів.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту і поруки, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Порука є одним з видів забезпечення виконання зобов'язань, як правило, за договорами позики або кредитними договорами.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено міськрайонним судом, 16 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3, укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 185 000 доларів США зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 14.50% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 16 липня 2018 року (том 1 а.с.6-13).

Відповідно до п.1.2.2 вищевказаного договору ОСОБА_3 зобов'язався щомісячно повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 2 930 доларів США.

16 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5, укладено договір поруки №216350, відповідно до якого остання взяла на себе зобов'язання відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №0 (том 1 а.с.27-28).

27 лютого 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3, укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №0, щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації, в якій, окрім іншого, сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору зазначений при його укладанні, а саме №0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №1. Крім того, цією угодою зменшено розмір ануїтетних платежів за договором до 2 696 грн. 22 коп., а кінцевий строк повернення кредиту продовжено до 16 липня 2020 року (том 1 а.с.14-15).

Також, 27 лютого 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки №216350 від 16 липня 2008 року, за якою, у зв'язку із укладенням між банком та ОСОБА_3 додаткової угоди №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 16 липня 2008 року, поручитель дав свою згоду на зміну основного зобов'язання, що забезпечуються порукою (том 1 а.с.29).

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким останнє набуло право вимоги, у тому числі, і за спірним кредитним договором та договором поруки (том 1 а.с.44-45.46,94, 97-101).

Отже, відповідно до положень ст.ст.512,513 ЦК України ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за договором про надання споживчого кредиту від 16 липня 2008 року та договором поруки 16 липня 2008 року.

За такого, посилання представника відповідача на недоведеність позивачем наявності у нього права вимоги не підтверджуються матеріалами справи.

15 березня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» направив позичальнику ОСОБА_3 та поручителю ОСОБА_5 вимоги про досудове врегулювання спору, в яких, окрім іншого, повідомляв на наявність заборгованості та про перехід права вимоги за кредитним договором. Факт отримання досудових вимог відповідачами не оспорювався (том 1 а.с.38,39).

Звертаючись у грудні 2013 року до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 15 жовтня 2013 року у загальному розмірі 2 106 946 грн. 32 коп., у тому числі: 1 387 148 грн. 14 коп. - заборгованість за тілом кредиту та 719 798 грн. 18 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитними коштами (том 1 а.с.2-5,102).

При цьому, як вбачається із заперечень представника відповідача та апеляційної скарги, сам факт укладання кредитного договору і договору поруки, а також наявності заборгованості, стороною не оскаржується.

Згідно висновку №352-353 судової економічної експертизи від 19 січня 2017 року встановлено, що метод нарахування позивачем відсотків на поточну та прострочену суму заборгованості, а також обраховані позивачем суми щомісячних платежів, відповідають умовам кредитного договору №0 1) (том 3 а.с.35-51).

Враховуючи викладене, міськрайонний суд обґрунтовано вважав, що є підстави для стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором позивач не надав належних доказів, оскільки спростовуються розрахунком заборгованості, що міститься в матеріалах справи, де зазначено відсоткову ставку, період нарахування. Крім того, банком надані належним чином оформлені виписки по особовому рахунку позичальника.

Будь-яких доказів, які спростовували б розмір заборгованості, що утворилася, або ставили під сумнів наданий банком розрахунок заборгованості та розмір суми, заявленої банком до стягнення, відповідачі не надали.

Твердження відповідача про те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором частково спростовується висновком експерта, яким встановлено, що станом на 08 грудня 2011 року та на дату закриття 19 грудня 2011 року підтверджується заборгованість за відсотками не у сумі 37 660.73 доларів США, як це визначено у розрахунку заборгованості, а у сумі 36 741.23 доларів США, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такий висновок не спростовує загальну суму заборгованості за відсотками, яка визначена станом на 15 жовтня 2013 року.

Посилання в апеляційній скарзі на розбіжності щодо номеру кредитного договору є безпідставними, оскільки згідно додаткової угоди № 1 до кредитного договору №0 від 27 лютого 2009 року сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору зазначений при його укладанні, а саме №0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме № 1.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина