Справа № 199/63/17-ц
05 липня 2017 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Руденко В.В.,
при секретарі Куземі О.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-
У звязку з чим, просить суд в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитними договорами в розмірі 2 668 903,73 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, шляхом набуття позивачем права власності на вказане майно, а також стягнути судові витрати у справі.
Представник позивача в судове засідання не зявився, підтримав позовні вимоги, не заперечував проти заочного розгляду справи, просив суд слухати справу у його відсутність про, що надав заяву.
Відповідач в судове засідання не зявився, про місце дату та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини не явки суду не повідомив.
Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.
Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Зазначений висновок міститься у правовій позиції Верховного Суду України від 28.09.2016 року (у справі № 6-1243цс16) і у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України вона є обовязковою для усіх судів.
Із позовної заяви вбачається, що позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на іпотечне майно.
Згідно п. 5.2 іпотечного договору «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» сторони домовилися, що позасудове врегулювання здійснюється одним із таких способів: передача іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок основного зобовязання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому Закону України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
Аналогічні положення закріплені у ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Реалізація предмета іпотеки за рішенням суду визначена статтею 39 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює лише два способи реалізації предмета іпотеки за рішенням суду шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.
Судом встановлено, що умови іпотечного договору укладеного між банком та іпотекодавцем були погоджені сторонами у встановленому законом порядку, тобто договір є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст. 3 ЦК України.
Оскільки сторони договору дійшли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно лише у позасудовому порядку, то лише у такому порядку і може бути застосовано такий шлях звернення стягнення на предмет іпотеки.
Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на іпотечне майно, у звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 209, 213, 214, 215,224 ЦПК України, ст. ст. 335, 376, 392, 526, 1054 ЦК України, на підставі ст. ст. 33, 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», суд,
У позовних вимогах товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, - відмовити.
Судові витрати віднести за рахунок позивача.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у десятиденний строк з дня отримання його копії апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя