Справа №489/575/17 17.07.2017 17.07.2017 17.07.2017
Провадження №22-ц/784/1630/17
Справа 489/575/17 Головуючий у 1 інстанції Тихонова Н.С.
Провадження № 22ц/784/1630/17 року Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенко О.І. та Серебрякова Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2017 року, ухваленого в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою, -

у с т а н о в и л а :

06 лютого 2017 року ОСОБА_2 предявила до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

07 квітня 2006 року її батько - ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_4 відповідач по справі, за нотаріально посвідченим договором, подарували їй належну їм в рівних частках на праві часткової власності квартиру АДРЕСА_1 ум. Миколаєві.

За його умовами, дарувальники мали право проживати і бути зареєстрованими у відчужуваній квартирі та безоплатно користуватися нею.

Зразу ж після укладення договору вона прийняла квартиру в дар і набула одноосібного права власності на неї, проте в подаровану квартиру не вселялася, оскільки має громадянство Республіки Молдова і постійно проживає в м. Тирасполі, де має житло.

До Миколаєва приїздила періодично провідати батька.

29 грудня 2006 року ОСОБА_6 помер, у звязку з чим в квартирі залишилася проживати лише відповідачка, яка продовжує там мешкати і по сьогоднішній день.

Будь-яких перешкод в користуванні квартирою позивач їй не чинила, в той час як ОСОБА_4 стала перешкоджати в користуванні квартирою, не впустивши в червні 2016 року до житла.

Щоб потрапити до своєї домівки, вона вимушена була предявити позов про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення в квартиру, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва 20.12.2016 року було задоволено у повному обсязі.

Проте, між нею та позивачем виник новий спір, який стосується користування квартирою. Кожен з них бажає залишити за собою більшу за площею кімнату та обладнану виходом на лоджію, а іншу кімнату - передати протилежній стороні, залишивши в спільному користуванні інші приміщення.

Посилаючись на зазначені обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2017 року позов задоволено частково - визначено порядок користування спірною квартирою: виділено в користування позивача житлову кімнату площею 10,3 кв. м., а в користування відповідача житлову кімнату площею 16,9 кв.м., в загальному користуванні залишено коридор, ванну кімнату та кухню. Щодо порядку користування лоджією питання не вирішено.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовувала неповним зясуванням судом обставин справи, які мають значення для справи та невідповідністю висновків суду положенням чинного цивільного та житлового законодавств.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції скасувати, оскільки той постановив його без додержанням норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що на підставі договору дарування від 07.04.2006 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2.

Проте, волею дарувальників, це право обтяжене їх правом проживати і бути зареєстрованими у відчужуваній квартирі та безоплатно користуватися нею. Після отримання квартири в дар позивач в неї не вселялася. Продовжували проживати і користуватися усією квартирою лише подружжя Абази.

29.12.2006 року ОСОБА_6 помер, а відповідач продовжила проживати у спірній квартирі і мешкає в ній і на сьогодні, несучи всі витрати по її утриманню, в той час як позивач постійно проживала в Молдові у м. Тирасполі і лише інколи приїжджала до м. Миколаєва. За весь цей час вона не предявляла будь-яких претензій до відповідача щодо умов проживання у квартирі. Та ж, будучи людиною похилого віку, на протязі багатьох років мешкає у кімнаті площею 16,9 кв.м., що має вихід до лоджії, яка для неї, враховуючи її вік та стан здоровя, є життєво необхідною. Позивачеві ж для проживання достатньо і кімнати меншої площі, у звязку з чим слід встановити порядок користування, запропонований відповідачем. Визначення порядку користування, на якому наполягає позивач, призведе до суттєвого порушення прав відповідача, чого допустити неможливо.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не у повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає помилковими, необґрунтованими й незаконними.

Так, за Конституцією України, статтею 27 ЦПК України та пунктом 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній фізичній особі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Такий розгляд проводиться, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність.

В порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна фізична особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України, це можливо лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Оскаржене рішення суду 1 інстанції не у повній мірі відповідає виписаному.

Так, відповідно до статей 41, 47 Конституції України, ст. 386 ЦК України кожен має право на житло, що включає в себе як право володіти, користуватися і розпоряджатися житлом за правом власності, так і право володіти та користуватися житлом за іншими, передбаченими законом, речовими правами, зокрема за договорами найму або оренди.

Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе або яка їм безпосередньо користується на власний розсуд, дотримуючись при цьому правил добросусідства.

Разом з тим, право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам . У цьому випадку, володіння та користування майном здійснюється ними за їхньою згодою або домовленістю.

Якщо такої згоди не досягнуто і відсутня можливість визначення порядку користування нею, то названі особи користуються майном спільно.

При цьому, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Речові права виникають на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом, і припиняється у разі:

- відмови володільця від володіння майном;

- витребування майна від володільця власником майна або іншою особою;

- знищення майна, а також в інших випадках, встановлених законом.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 ЦК України.

Зокрема, названа особа має право вимагати від будь-кого усунення перешкод у здійсненні нею права володіння та користування майном.

В силу ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 317, 319, 391 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії,які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У той же час, власність зобов'язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З системного аналізу зазначених вище норм можна зробити висновок проте, що лише власник має право визначати порядок користування власністю, у тому числі, і у разі, якщо обєктом права власності є квартира, обтяжена правом інших осіб на проживання в ній. Виключенням з цього правила є тільки те, що з обтяження носить індивідуально визначений характер, тобто, правочин, яким воно встановлено вказує право особи, що користується чужою власністю, на можливість проживання в конкретній кімнаті помешкання.

У разі відсутності такої вказівки, спір між власником та особою, яка користується чужою власністю, про порядок такого користування не може бути вирішений у судовому порядку, бо це є неналежний спосіб захисту порушеного права.

В даному випадку субєкти цих правовідносин не є рівноцінним, а тому власник має право предявити позов про усунення перешкод в користуванні майном, відповідно до порядку встановленого ним, а особа, яка користується чужою власністю на законних підставах, з аналогічним позовом, у разі відмови власника визначити порядок про його визначення, а у разі недотримання вже визначеного порядку про його дотримання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником спірної квартири, яку вона отримала у якості подарунку від свого батька ОСОБА_6 та відповідача - ОСОБА_4, котра до відчуження була спільною частковою власністю сторін (а.с. - 19). В договорі дарування дарувальники встановили обтяження, а саме, їх право на проживання в квартирі, реєстрацію та безоплатне користування нею. При цьому, своє право на користування конкретною кімнатою вони не зазначили, а тому розподіл та порядок користування повинен визначити власник житла, тобто позивач, а не суд.

За такого, колегія вважає, що обраний позивачем спосіб захисту її права на квартиру є неналежним і в його задоволенні слід відмовити.

Оскільки суд 1 інстанції був іншої думки і позов частково задовольнив, то оскаржене рішення слід скасувати і, за правилами ст.303 ЦПК України, ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Керуючись ст.ст. 307-309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2017 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою.

Рішення набирає чинності з дня його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_7