13 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Карпенко С.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення витрат на проведення перепланування та ремонт квартири,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення витрат на проведення перепланування та ремонт квартири.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що в період шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 провів ремонт та перепланування квартири АДРЕСА_1, витрати склали 69 640грн, що встановлено судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі-продажу дійсним, розподіл майна, зустрічним позовом ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна, визнання права власності на частку в нерухомому майні. Пославшись на положення частини 3 статті 368, частини 3 статті 386 ЦК України, ОСОБА_4просив cтягнути з ОСОБА_534820 грн витрат на перепланування та проведення ремонтно-відновлювальних робіт в квартирі АДРЕСА_1.
Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від

08 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 34 820 грн витрат на проведення перепланування та ремонтно-відновлювальних робіт квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суд Одеської області від 06 грудня 2016 року та залишити в силі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обставин, встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1993 року по

13 лютого 2014 року.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від

02 червня 2015 року в справі № 505/650/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання договору удаваним, визнання договору купівлі-продажу дійсним, поділ майна, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, визнання права власності на частку в нерухомому майні відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним з підстав удаваності договору дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Котовського нотаріального округу 20 травня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за

№ 1249, визнання дійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як подружжя, поділ квартири в рівних частках та визначення порядку користування такою.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від

02 червня 2015 року в частині відмови ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог щодо квартири АДРЕСА_1, залишено без змін рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року.

Таким чином, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 в розумінні положень пункту 2 частини 1 статті 57 СК України, як майно, є особистою приватною власністю ОСОБА_5 в силу набуття нею за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 витрати на проведення перепланування та ремонтно-відновлювальних робіт в квартирі АДРЕСА_1 на підставі ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України, ст. 368, ч. 3 ст. 386 ЦК України.

Обставини, на які посилається ОСОБА_4 в обґрунтування своїх заявлених позовних вимог, є проведення за спільні кошти подружжя робіт на суму 69 640 грн що встановлено рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 02 червня 2015 року в справі № 505/650/14-ц на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи, а, відтак, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК Українидоказуванню не підлягає.

Так, за змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, за змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, встановив, що для оцінки вартості ремонтних робіт, проведених в належному на праві приватної власності обʼєкті нерухомості, безпідставно використаноМетодику оцінки майна, затверджену постановою Кабінету Міністрів України №1891 від 10 грудня 2013 року, оскільки ця Методика застосовується для проведення оцінки майна у передбачених пунктом 1 випадках і не потребує наявності вихідних первинних документів (чеків, квитанцій, накладних, договорів тощо).

Разом з тим суд апеляційної інстанції встановив, що квартиру набуто у власність у 1998 році, тобто при дії КпШС України 1969 року та ЦК України 1963 року.

З 01 січня 2004 року набули чинності СК України 2002 року та ЦК України 2003 року.

Період перепланування квартири не відомий, однак, виходячи з дозволу на самочинне перепланування, такий був до 2011 року. Проведення капітальних ремонтів після 2011 року не встановлено, чи були поточні ремонти не відомо. Позивач не називавточний період робіт, за проведення яких просить стягнути грошові кошти як витрати на поліпшення майна, посилається лише на те, що роботи провадились в період шлюбу, однак на період шлюбу припадає дія різного законодавства.

А тому враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки не встановлено ні період перепланування квартири, ні період та вид ремонту (капітальний чи поточний), ні особи (за виключенням власника), які здійснювали ці роботи в квартирі, ні обʼєми виконаних робіт, ні те, за рахунок яких коштів придбавались матеріали, проводились роботи.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення витрат на проведення перепланування та ремонт квартири залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко