Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_8, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, про примусове виселення із житлового приміщення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило виселити без надання іншого житла ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з трикімнатної квартири АДРЕСА_2, а також просило стягнути із відповідачів на свою користь витрати зі сплати судового збору.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_11 було укладено кредитний договір № 2706/1207/71-612, за яким остання отримала кредит у розмірі 150 тис. доларів США строком до 27 грудня 2037 року зі сплатою 11,9 % річних. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань того самого дня між тими самими сторонами укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № 2706/1207/71-612-z-1 трикімнатної квартири АДРЕСА_3 із подальшим внесенням змін та доповнень.

08 серпня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») - правонаступником ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_11 та ОСОБА_3 укладено договір про переведення боргу, відповідно до якого ОСОБА_11 за згодою банку передала, а ОСОБА_3 набув обов'язків позичальника за вищевказаним кредитним договором. Кредитний договір був викладений у новій редакції, за якою зі змінами від 09 серпня 2011 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 157 472,02 доларів США строком до 27 грудня 2037 року зі сплатою за користування кредитними коштами 12,54 % річних - до 09 серпня 2011 року включно; 7 % річних - до 09 травня 2012 року включно; 10 % річних - до 09 травня 2013 року включно; 13,91 % річних - до 27 грудня 2037 року включно. 08 серпня 2011 року між тими самими сторонами було укладено і нотаріально посвідчено договір, відповідно до якого ОСОБА_3 набув прав іпотекодавця за вищевказаним іпотечним договором.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта-Банк» отримало права вимоги як кредитора за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» отримало права вимоги як кредитора за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк», у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612 на суму 1 403 215 грн 35 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_4

Посилаючись на те, що після ухвалення рішення позивачу стало відомо, що у вказаній квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані відповідачі з малолітніми дітьми, 10 вересня 2014 року банк направив письмову вимогу про добровільне виселення з житлового приміщення, яку відповідачі отримали 15 вересня 2014 року. Станом на день звернення до суду з цим позовом заборгованість за кредитним договором не виплачена, письмова вимога про добровільне виселення залишилась поза увагою відповідачів.

Враховуючи викладене та посилаючись на ст. 109 ЖК УРСР, ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», позивач просив виселити відповідачів із вказаної квартири без надання іншого житла, а також просив стягнути з відповідачів на свою користь витрати зі сплати судового збору у сумі 243 грн 60 коп.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року, позов задоволено.

Виселено без надання іншого житла ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 із трикімнатної квартири АДРЕСА_5

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Ухвала апеляційного суду відповідає зазначеним вимогам процесуального права, є законною та обґрунтованою.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Судом установлено, що 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_11 укладено кредитний договір № 2706/1207/71-612, за яким остання отримала кредит у розмірі 150 тис. доларів США строком до 27 грудня 2037 року зі сплатою 11,9 % річних для придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_2.

За п. 1.4 цього договору кредитні кошти були надані позичальнику для оплати придбаної ОСОБА_11 за договором купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_2.

Із метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 27 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_11 укладено і нотаріально посвідчено іпотечний договір № 2706/1207/71-612-z-1, предметом якого є зазначена квартира.

У подальшому до кредитного договору від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612 внесено зміни згідно з відповідними договорами, а саме: від 25 грудня 2009 року № № 1, 2 та від 08 серпня 2011 року № 3.

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_3 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого всі права та обов'язки позичальника ОСОБА_11 за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612 перейшли до ОСОБА_3. Заборгованість, яка виникла на підставі кредитного договору, становила 158 666,61 доларів США.

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено договір № 4 про внесення змін до кредитного договору від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612, відповідно до умов якого банк має право надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 157 472,02 доларів США на строк по 27 грудня 2037 року включно зі сплатою 12,54 % річних. Кредитний договір викладено у новій редакції, за якою зі змінами від 09 серпня 2011 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 157 472,02 доларів США строком до 27 грудня 2037 року за такою процентною ставкою: 12,54 % річних - до 09 серпня 2011 року включно; 7 % річних - до 09 травня 2012 року включно; 10 % річних - до 09 травня 2013 року включно; 13,91 % річних - до 27 грудня 2037 року включно.

08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_11 та ОСОБА_3 укладено і нотаріально посвідчено договір, відповідно до умов якого останній набув прав іпотекодавця за вказаним іпотечним договором та зобов'язання нести всі обов'язки за іпотечним договором, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки - вищевказану квартиру.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк» укладено і нотаріально посвідчено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передало ПАТ «Дельта-Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено і нотаріально посвідчено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, відповідно до якого ПАТ «Дельта-Банк» передало ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у т. ч. за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612, укладеним із ОСОБА_11

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки; у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612 на загальну суму 1 403 215 грн 35 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 1 247 661 грн 58 коп.; заборгованість за процентами - 144 839 грн 95 коп.; заборгованість із пені - 10 713 грн 82 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 60,50 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубчиною О.В. 08 серпня 2011 року за реєстровим № 2850, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Установлено, що у вищевказаній квартирі, яка є предметом іпотеки, з 17 квітня 2012 року зареєстрований ОСОБА_3, із 16 лютого 2012 року зареєстровані: його дружина ОСОБА_4 та двоє малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2; із 10 серпня 2012 року - батько дружини (тесть) - ОСОБА_6; із 11 серпня 2012 року - ОСОБА_13 та ОСОБА_8.

12 вересня 2014 року банк спрямував на адресу відповідачів вимоги про виселення з квартири і такі вимоги отримані повнолітнім членом сім'ї відповідачів - ОСОБА_6

Станом на час звернення до суду з цим позовом кредиту не погашено, житлового приміщення не звільнено.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом ч. ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладений у постановах від 09 вересня 2015 року № 6-455цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15 та від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, які правильно враховані судом під час розгляду справи.

Крім того, суд правильно виходив із того, що станом на час ухвалення рішення у справі набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII (набрав чинності 07 червня 2014 року), згідно з п. 4 якого протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Врахувавши правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-9цс15, 02 березня 2016 року № 6-1356цс15, суд дійшов правильного висновку, що оскільки вищевказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, апеляційний суд обґрунтовано погодився із висновками суду першої інстанції про задоволення указаного позову.

Розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд порушив ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості судового рішення, оскільки на порушення вимог п. 4 ч. 1 ст. 202 ЦПК України суд не зупинив провадження у справі до розгляду інших справ щодо визнання недійсними та скасування договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк»; договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладеного між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк»; договору № 4 стосовно внесення змін і доповнень до кредитного договору від 27 грудня 2007 року № 2706/1207/71-612 щодо викладення його у новій редакції, які розглядаються в Оболонському районному суді м. Києва.

На спростування цих доводів колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об'єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Визначаючи наявність передбачених ст. 201 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у п. 4 ч. 1 цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду (постанова Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є, зокрема, своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Виходячи з викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для висновків про порушення апеляційним судом ст. 213, п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України.

Отже, оскаржувана ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою, постановленою із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для її скасування відсутні, тому відповідно до ст. 337 ЦПК України вона підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - відхилити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак