Справа № 367/5323/16-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/2830/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 12.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

12 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Голуб С.А.

суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 11 серпня 2013 року між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідач видала розписку. За договором позики позивач позичила 17500 доларів США, які зобов'язалась повернути 01 січня 2015 року, а також сплачувати щомісячно 5% від суми боргу, або, у разі неповернення, передати у власність позивачу будинок за адресою: Київська обл., смт. Ворзель, вул. Крилова 39.

Відповідач відсотки за позикою не сплачувала та основну суму боргу не повертала, та ухиляється від повернення до цього часу. Позивач намагався врегулювати спір в досудовому порядку, а тому 10 лютого 2016 року надіслав рекомендований лист на адресу реєстрації відповідача з попередженням про необхідність повернення боргу та повторно направив такий же лист 22 березня 2016 року, але відповідач за цим листом не зявилась до відділення поштового звязку .

15 травня 2016 року позивач зустрівся з відповідачем у присутності ОСОБА_4, де відповідачу було повідомлено про необхідність повернення боргу та про наміри, у разі неповернення, звернення до суду щодо примусового стягнення боргу. Відповідач пообіцяла до 27 червня 2016 року повернути вказану суму коштів, однак кошти так і не повернула, на звязок не виходить.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України відповідач має сплатити позивачу заборгованість в розмірі 17500 доларів США, що еквівалентно 434374,50 грн., суму несплачених відсотків за період з 11 серпня 2013 року по 04 липня 2016 року у розмірі 738436,65 грн., а також 3 % річних з простроченої суми за період прострочення в розмірі 37772,73 грн.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у сумі 17500 доларів США або 434374,50 грн. в гривневому еквіваленті, суму несплачених відсотків за період з 11 серпня 2013 року по 04 липня 2016 року у сумі 738436,65, а також 3 % річних з простроченої суми за період прострочення в розмірі 37772,73 грн., а всього: 1210583,88 грн. грн. У випадку неможливості відповідача сплатити вказану суму коштів, передати йому у власність будинок за адресою: Київська обл., смт. Ворзель, вул. Крилова 39. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь сплачену ним суму судових витрат.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06 квітня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг згідно договору позики від 11.08.2013 у сумі 434374 грн. 50 коп., суму несплачених відсотків за користування коштами у сумі 738436 грн. 65 коп., 3% річних відповідно до ст.. 625 ЦК України у сумі 37772 грн. 73 коп., та 6890 грн. судових витрат, всього стягнути 1217473 грн. 88 коп. (один мільйон двісті сімнадцять тисяч чотириста сімдесят три гривень 88 коп.).

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не зясував всіх обставин, що мають значення при вирішенні спору та не надав належної правової оцінки таким обставинам.

Зокрема наголошувала на тому, що відносини щодо позики 12000 доларів США виникли у серпні 2012 року, але розписка на суму позики була складена нею лише 11 серпня 2013 року. Таким чином не були дотримані вимоги письмової форми договору позики, а тому не можна на цю позику нараховувати проценти за період з серпня 2012 року по серпень 2013 року. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В судове засіданні ОСОБА_2 21 червня 2017 року не з»явилась, подала суду електронною поштою заяву про відкладення розгляду справи у зв»язку із її захворюванням. Ухвалою колегії суддів дане клопотання було задоволено, розгляд справи відкладено на 12 липня 2017 року. Однак судова повістку на 12 липня 2017 року ні відповідач,ні ї представник не отримали і вони повернулась до суду з поштовою відміткою про повернення у зв»язку із закінченням терміну зберігання. Таку поведінку відповідача судова колегія визнала недобросовісною, оскільки ОСОБА_2 сама ініціювала апеляційний розгляд справи і мала цікавилась ходом апеляційного провадження і датами судового розгляду її справи. ОСОБА_2 має доступ до інтернету, оскільки надсилала до суду заяви електронною поштою і мала можливість на сайті Судова влада України ознайомитись із датою наступного судового розгляду. Крім того, ОСОБА_2 зобов»язана отримувати надіслані їй судом судові повістки. З наведених підстав, враховуючи обмежені строки, які визначені процесуальним законом для апеляційного розгляду, судова колегія визнала причини неявки відповідача в судове засідання неповажними і ухвалила розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняла гроші у розмірі 12 000,00 доларів США. Позичені кошти відповідно до умов договору позики відповідач зобовязалась повернути позивачу до 01 січня 2015. Крім того,умовами вказаного договору передбачено,що за користування вказаними коштами, відповідач зобовязалась щомісячно сплачувати позивачу 5%. Наведені обставини справи підтверджуються у судовому засіданні розпискою (а.с.5,51),оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні. Зазначені обставини справи у судовому засіданні визнала відповідачка ОСОБА_2

Крім того,у судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_2С до серпня 2013 року отримувала від позивача у борг грошові кошти і станом на 11 серпня 2013 року загальний розмір боргу становив 17500 доларів США, що підтвердила у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2С та що було відмічено відповідачем у борговій розписці (а.с.5,51),оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні.

Згідно вказаної розписки вбачається, що зміни,які були внесені позивачем у зміст вказаної розписки, не впливають на її суть та не змінюють умов договору позики. При цьому відповідачем по справі ОСОБА_2С не оспорювала зміст розписки, а навпаки у судовому засіданні було підтверджено факт отримання нею коштів, загальний розмір яких станом на серпень 2013 року становив 17500 доларів США.

Будь-яких відміток на вказаному документі про повернення боргу у повному обсязі чи частково даний борговий документ не містить.

Враховуючи зазначені обставини справи та те що відповідачем не було доведено факт повернення коштів взятих під розписку, суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення позову.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду виходячи з такого.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку,що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги,позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процент не встановлений договором або законом.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, відповідачем у справі визнано, що загальна сума позики становить 17500 доларів США, а тому у відповідності до ст.. 61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню. Окрім того відповідачем не оспорюється зміст розписки, а тому у суду першої інстанції були всі правові підстави для задоволення позову.

Щодо доводів відповідача про те, що проценти за період з серпня 2012 року по серпень 2013 року не мають бути нараховані, оскільки договір на той час не був оформлений у письмовій формі, то з ними судова колегія не погоджується з тих підстав, що обставини укладення договору саме в серпні 2012 року відповідач не оспорює, цей договір не був визнаний недійсним, а тому позивач має право стягувати проценти за користування коштами і за вказаний період.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, а доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В АЛ И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів, починаючи з дня його проголошення.

Головуючий

Судді