Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в солідарному порядку на свою користь заборгованість за тілом кредиту у сумі 22 107,73 доларів США, пеню у сумі 118 568 грн 57 коп. та судовий збір у сумі 3 654 грн.

Свої позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» обґрунтовувало тим, що 27 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ML-А00/144ОАО/2007, згідно з яким банк надав останньому кредит у сумі 69 683,10 доларів США.

Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором 27 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № SR-A00/148OAO/2007, відповідно до якого останній зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов'язань перед кредитором за кредитним договором у повному обсязі таких зобов'язань. Також п. 1.2 ст. 1 договору поруки передбачено, що поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись із вимогою про виконання боргових зобов'язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно.

23 вересня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відповідно до ст. ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н. Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права вимоги до боржника за кредитним договором від 27 липня 2007 року № ML-А00/144ОАО/2007.

Позивач зазначив, що позичальник не виконав належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань щодо внесення платежів згідно з графіком, тому станом на 27 липня 2015 року утворилася заборгованість за тілом кредиту у сумі 22 107,73 доларів США та пеня в розмірі 118 568 грн 57 коп., яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року, у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Однак судові рішення першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Зокрема, суд зазначив, що 09 грудня 2015 року Рівненським міським судом постановлено ухвалу про витребування у позивача в порядку забезпечення доказів оригіналу договору про відступлення права вимоги від 23 вересня 2011 року, реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги, акта приймання-передачі реєстру боржників (зокрема щодо ОСОБА_3.), акта приймання-передачі договорів забезпечення, інших документів та інформації, що засвідчують права, що передаються, дійсність переданої вимоги, письмове повідомлення первісним кредитором боржника про відступлення права вимоги з доказами направлення (опис вкладення та квитанція), кредитний договір від 27 липня 2007 року № ML-А00/144ОАО/2007 зі всіма частинами та додатками, графіку платежів (додаток № 1 до кредитного договору), конкретизованого розрахунку заборгованості за кредитним договором із зазначенням періодів її виникнення та строку нарахування з урахуванням строків позовної давності, доказів передачі коштів за кредитним договором у розпорядження боржника, оригіналу договору поруки від 27 липня 2007 року № SR-А00/148ОАО/2007.

Проте, як зазначив суд, позивач вимог цієї ухвали не виконав та вказаних у ній документів суду не надав.

Однак із такими висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 64 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Разом із тим згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.

При цьому неповідомлення про заміну кредитора тягне наслідки для боржника лише у вигляді виконання зобов'язання не новому, а колишньому кредитору.

Крім того, ст. 204 ЦК України закріплюєпрезумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, суд залишив поза увагою, що його чинність відповідачами не оспорюється, про що свідчить відсутність спору із цього питання, крім того, не оспорюється відповідачами і вищевказаний договір відступлення права вимоги, укладений 23 вересня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Виходячи зі змісту вищевказаних норм матеріального права, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як новий кредитор за зобов'язаннями за вищевказаним кредитним договором звернувся до суду із позовом до боржника і поручителя про стягнення кредитної заборгованості.

Так, згідно з матеріалами справи, до позовної заяви додано наступні додатки, а саме: розрахунок заборгованості (а. с. 4-5); копію кредитного договору від 27 липня 2007 року № ML-А00/144ОАО/2007 (а. с. 6-9); копію договору фінансової поруки від 27 липня 2007 року № SR-A00/148OAO/2007 (а. с. 10); копії досудових вимог від 27 липня 2015 року ОСОБА_3 і ОСОБА_5 (а. с. 11-12); копії паспортів ОСОБА_5 і ОСОБА_3, а також копію довідки податкової інспекції про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_3 (а. с. 13-15); копію договору про відступлення права вимоги від 23 вересня 2011 року (а. с. 16-17); копію списку боржників (а. с. 18); копію витягу з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (а. с. 19); копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи (а. с. 20).

Крім того, на а. с. 64-85 знаходиться надана позивачем суду виписка про рух коштів за рахунком боржника ОСОБА_3, а на а. с. 86 - пояснення представника позивача щодо вищевказаної ухвали суду від 09 грудня 2015 року про витребування у позивача в порядку забезпечення доказів оригіналів документів.

На а. с. 94-97 міститься копія акта ПАТ «ОТП Банк» від 10 березня 2013 року № 11 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду.

Проте суд не надав належної правової оцінки вищевказаним документам, а лише формально обмежився фактом невиконання позивачем вимог ухвали суду та ненадання вказаних в ухвалі оригіналів документів.

За таких обставин вважати недоведеними позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у суду не було підстав, натомість суд повинен згідно з приписами ст. 212 ЦПК України оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а результати оцінки доказів - відобразити в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, суди порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак