Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 314/6930/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Галянчук Н.М.
Провадження № 22-ц/778/2598/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

Онищенка Е.А.,

За участю секретаря: Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - Вільнянська районна державна адміністрація, Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності та його поділ,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з серпня 2011 року вона та відповідач проживали однією сім'єю, як подружжя, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом. Сторони мають дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

11 травня 2012 року у період перебування у фактичних шлюбних відносинах сторони придбали житловий будинок АДРЕСА_1, право власності на який оформили на ОСОБА_4. Після купівлі житлового будинку, 07 червня 2012 року позивач зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою як дружина власника житлового будинку. Після народження ІНФОРМАЦІЯ_1 спільної дитини ОСОБА_5, її місце проживання також було зареєстроване за вказаною адресою.

08 березня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 виникла сварка, в результаті якої відповідач вигнав позивача з дитиною з будинку, не дозволивши забрати навіть особисті речі. Після цього позивач з дитиною вимушена була просити притулку у сусідки - ОСОБА_7, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2, де і мешкає по теперішній час. При цьому, позивач самостійно утримує спільну з відповідачем дитину, оскільки останній жодної матеріальної допомоги не надає, має заборгованість зі сплати аліментів.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст. 256 ЦПК України, ст.ст. 3, 60, 61, 69, 70, 74 СК України, ОСОБА_3 просила суд:

- встановити факт спільного проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 2011 року до 08 березня 2015 року;

- визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4;

- здійснити поділ житлового будинку АДРЕСА_1, визнавши за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини вказаного будинку.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що сам факт спільного проживання за однією адресою позивача з ОСОБА_4 без встановлення факту ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету станом на час придбання спірного житлового будинку не є підставою для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності та його поділ, а факти ведення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільного господарства, наявності у них спільного побуту та бюджету належними та допустимими доказами не підтверджені.

Колегія суддів погоджується із висновками суду з наступних підстав.

Інститут спільного проживання однією сім'єю без шлюбу та майнові відносини між сторонами регулюються Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

За положеннями статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 травня 2012 року ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 1303 (а.с. 95-96).

Відповідно до п. 1 цього договору продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти належний продавцю житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 59,9 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 1441 кв.м, з відповідними побутовими та господарськими будівлями та спорудами.

На підставі вказаного договору право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4, про що свідчить Витяг про державну реєстрацію прав № 34272087, виданий 25 травня 2012 року (а.с. 9).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_3 посилалася на той факт, що на час придбання спірного житлового будинку вона разом з ОСОБА_4 проживала однією сім'єю, як подружжя, без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство, отже, придбаний ОСОБА_4 житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності сторін.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з цих положень закону, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 певний проміжок часу проживала разом з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1. Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона з серпня 2011 року вела з ОСОБА_4 спільне господарство, мала спільний побут та бюджет, а їх відносини перед третіми особами виявлялись та визнавались, як подружні.

Суд дійшов вірного висновку, що показання свідків з боку позивача (ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8) не засвідчують факт сталих стосунків між позивачем та ОСОБА_4 з серпня 2011 року, підтверджують тільки те, що ОСОБА_3 приблизно з грудня 2011 року проживала у АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_4. Пояснення цих свідків про наявність у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільного побуду та бюджету, ведення ними спільного господарства іншими належними та допустимими доказами не підтверджено, навпаки, спростовуються показаннями свідків з боку відповідача, зокрема, свідка ОСОБА_11

Суд підставно зазначив у рішенні, що не може підтверджувати факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету і народження спільної дитини сторін - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтва про народження а.с. 10), оскільки вказана обставина свідчить про наявність інших відносин між чоловіком та жінкою, які не регулюються ст. 74 СК України та не є предметом розгляду справи.

Також, надані позивачем фотографії (а.с. 72-79) не є належними та допустимими доказами на підтвердження наявності між сторонами по справі спільного побуту, взаємних прав та обов'язків подружжя, набуття майна тощо.

Крім іншого, встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з серпня 2011 року по 10 листопада 2011 року суперечать моральним засадам суспільства (ч. 4 ст. 3 СК України), оскільки ОСОБА_4 в цей період часу перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою (а.с. 60).

Суд дійшов правильного висновку, що доводи позивача спростовуються і відомостями, які містяться у договорі купівлі-продажу житлового будинку, кредитному та іпотечному договорах.

Так, відповідно до абз. 7 п. 5 договору купівлі-продажу житлового будинку, покупець повідомляє, а продавець приймає до відома, що відчужуваний житловий будинок набувається ним в особисту приватну власність, бо на момент його набуття він в шлюбі не перебуває, однією сім'єю без реєстрації шлюбу ні з ким не проживає (а.с. 96).

Як вбачається з п. 4 цього договору, за домовленістю сторін продаж відбувся за 159 516,00 грн. Суму у розмірі 28 516,00 грн. продавець отримала готівкою від покупця до підписання цього договору, а решту суми в розмірі 131 000,00 грн. покупець зобов'язується передати продавцю після отримання кредиту на придбання вказаного житлового будинку у Публічному акціонерному товаристві «БАНК КІПРУ», в день підписання цього договору - 11 травня 2012 року, не пізніше 18 години (а.с. 95 оборот).

11 травня 2012 року між ПАТ «БАНК КІПРУ» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 44/45-632/2012 («КРЕДИТ НА КУПІВЛЮ ЖИТЛОВОЇ НЕРУХОМОСТІ» Ануїтет), за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 131 000,00 грн. на придбання житлової нерухомості (а.с. 80-84).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 11 травня 2012 року між ПАТ «БАНК КІПРУ» та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір (а.с. 92-94). Предметом іпотеки за вказаним договором є, у тому числі, житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2.1.8 іпотечного договору (а.с. 93 оборот), при укладенні цього договору іпотекодавець (ОСОБА_4) заявляє та гарантує, що він не перебуває у зареєстрованому шлюбі та не проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у розумінні ст. 74 Сімейного кодексу України, з будь-якою особою.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами ст. 212 ЦПК України, правильно застосувавши вищенаведені положення норм матеріального права, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи та є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Всі викладені в апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування і задоволення апеляційної скарги.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію судових витрат, понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року у цій справізалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: