У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П.,Кадєтової О.В.,
Ізмайлової Т.Л.,Карпенко С.О.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до Татарбунарської районної ради Одеської області, Комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня», третя особа - Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Татарбунарської районної ради Одеської області на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Татарбунарської районної ради Одеської області, Комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» (далі - КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня»), третя особа - Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області, про поновлення на посаді головного лікаря КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» з 28 грудня 2015 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 18 672,32 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 28 липня 2006 року та до свого звільнення безперервно працював на посаді головного лікаря КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня». 23 грудня 2015 року Татарбунарською районною радою Одеської областіза поданням Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області від 09 грудня 2015року було прийнято рішення № 21-VII, яким роботу керівника лікарні визнано незадовільною та звільнено позивача з займаної посади. РозпорядженнямТатарбунарської районної ради Одеської областівід 28 грудня 2015 року № 64/р-2015 визнано звільненим ОСОБА_6 з посади головного лікаря КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» 28 грудня 2015 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, відповідно до 3 сесії VIIскликання Татарбунарської районної ради від 23 грудня 2015 року № 21-VII. На підставі згаданих рішень 29 грудня 2015 року КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня»видано наказ № 283-Р про звільнення позивача з 28 грудня 2015 року.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 квітня 2016року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_6 на посаді головного лікаря КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» з 28 грудня 2015 року. Стягнуто з КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 31 661,76 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Татарбунарська районна рада Одеської областіпросить оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Татарбунарської районної ради Одеської області від 28 липня 2006 року № 20-V ОСОБА_6 затверджено на посаді головного лікаря Татарбунарської центральної районної лікарні. В подальшому власником Татарбунарську центральну районну лікарнюперетворено на КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня», де позивач продовжував обіймати посаду головного лікаря (а.с. 6, 17-28, 29-35, т. 1).

Відповідно до п. 6.2 статуту КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» (нова редакція), затвердженого рішенням сесії Татарбунарської районної ради Одеської області від 11 жовтня 2013 року № 413-VI (а.с. 17-28, т. 1) до виключної компетенції засновника належить, зокрема, що за поданням райдержадміністрації приймає рішення щодо звільнення Головного лікаря з займаної посади.

Головою Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області внесено подання Татарбунарській районній раді Одеської області від 09 грудня 2015 року №01-15/3259 з пропозицією розглянути на черговому засіданні сесії Татарбунарської районної ради Одеської області питання щодо звільнення з займаної посади головного лікаря КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» ОСОБА_6,зі змісту якого вбачається, що підставою для його внесення став лист начальника відділу освіти Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області від 11 листопада 2015року № 1652 щодо неможливості проходження 18 працівниками загальноосвітніх навчальних закладів району обов'язкового профілактичного медичного огляду у зв'язку з заборгованістю комунального закладу перед Татарбунарським міжрайонним відділом лабораторних досліджень ДУ «Одеський лабораторний центр Держсанепідемслужби України», а також доповідна записка головного лікаря Татарбунарського центру первинної медико-санітарної допомоги від 11 листопада 2015року № 1199 про те, що всі результати проведеної роботи цього Центру щодо імунізації дитячого населення проти поліомієліту (організаційної, санітарно-освітньої, безпосередня імунізація) цинічно представлені головним лікарем КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня»як свої власні (а.с.114, т. 1).

Позивач у період з 21 грудня 2015 року до 27 грудня 2015 року включно перебував на лікарняному (а.с.15, т. 1).

З витягу з протоколу спільного засідання постійних комісії районної ради VII скликання від 21 грудня 2015 року вбачається, що за результатами обговорення згаданого подання голови Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області, за відсутності позивача на цьому засіданні, депутатами прийнято рішення про винесення питання про звільнення ОСОБА_6 з посади головного лікаря КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня»на 3-тю сесію районної ради 23 грудня 2015 року (а.с.10-11, т. 1).

Рішенням Татарбунарської районної ради Одеської області від 23 грудня 2015 року № 21-VII визнано роботу керівника КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня»незадовільною та вирішено звільнити ОСОБА_6 з займаної посади й визначено перший робочий день після виходу позивача з лікарняного датою його звільнення (а.с. 7, т. 1).

РозпорядженнямТатарбунарської районної ради Одеської областівід 28 грудня 2015 року № 64/р-2015 визнано звільненим ОСОБА_6 з посади головного лікаря КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» 28 грудня 2015 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України, відповідно до рішення Татарбунарської районної ради Одеської області 3 сесії VII скликання від 23 грудня 2015 року № 21-VII (а.с. 13, т.1).

Наказом КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» від 29 грудня 2015 року на підставі вказаних рішення та розпорядження Татарбунарської районної ради Одеської області видано наказ від 29 грудня 2015 року № 283-Р, яким позивача звільнено з посади головного лікаря з 28 грудня 2015 року на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України та доручено бухгалтерії лікарні виплатити компенсацію за невикористані відпустки (а.с.14, т. 1).

Наказом КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» від 19 лютого 2016 року наказ КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня» від 29 грудня 2015 року № 283-Р викладено у новій редакції та постановлено вважати таким, що втратив чинність (а.с. 59-60, т. 1).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу.

За змістом п. 2 ч.1 ст. 147 КЗпП України звільнення є одним із заходів стягнення, що застосовується до працівника за порушення трудової дисципліни.

Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (ч. 1 ст. 147-1 КЗпП).

Відповідно до ч.1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ч.2 ст. 148 КЗпП).

Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено статтею 149 КЗпП України.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, при цьому за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган, в силу ч. 3 ст. 149 КЗпП України, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

За змістом ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України, крім іншого, встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до ч.1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 5 цього Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку).

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суди попередніх інстанцій правомірно виходили з того, що зі змісту подання Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області від 09 грудня 2015 року не вбачається, яке саме порушення вважалось грубим одноразовим порушенням, яке вчинив позивач та слугувало підставою для ініціювання його звільнення на підставі п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

Доказів ознайомлення позивача з рішенням Татарбунарської районної ради Одеської області від 23 грудня 2015 року в матеріалах справи відсутні.

Разом з цим, судом першої інстанції надано належну оцінку доводам представника Татарбунарської районної ради Одеської області щодо можливості зміни судом формулювання звільнення позивача з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України на п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України через його відмову укласти контракт з райдержадміністрацією.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Татарбунарської районної ради Одеської областівідхилити.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Є.П. Євграфова
Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко