УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Тернопільського вищого професійного училища № 4 імені МихайлаПаращука про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 28 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Тернопільського вищого професійного училища № 4 імені МихайлаПаращука про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, у якому просив поновити його на роботі на посаді викладача спецдисципліни, а також стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 17 345 грн 22 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що його було прийнято на посаду викладача спецдисципліни Тернопільського вищого професійного училища № 4 імені Михайла Паращука. Наказом в.о. директора навчального закладу від 31 серпня2016 року його було звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що його звільнення проведено з порушенням вимог закону, оскільки відповідач самостійно визначив чисельність викладачів та скоротив його посаду. Крім цього зазначив, що навчальне навантаження для викладачів спецдисциплін в момент його скорочення було 100%, відповідач перерозподілив навантаження між іншими викладачами, у тому числі дисципліни, які викладав він. Також, адміністрація відповідача передала предмети, які ним викладались іншим викладачам, зокрема ОСОБА_6, яка не є спеціалістом у галузі електрозварювання та викладала дисципліни для учнів іншого профілю. Ураховуючи наведені обставини просив суд позов задовольнити, поновити його на посаді викладача та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 28 лютого 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 19 жовтня 2012 року позивача було прийнято на посаду викладача Тернопільського вищого професійного училища ім. М. Паращука.

Наказом в.о. директора Тернопільського вищого професійного училища ім. М. Паращука від 31 серпня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_4 у зв'язку із скороченням чисельності працівників», останнього звільнено з 31 серпня 2016 року у зв'язку зі скороченням чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України та виплачено вихідну допомогу. Підставою для прийняття зазначеного наказу слугував наказ від 30 серпня 2016 року.

Так, як убачається із наказу в.о. директора Тернопільського вищого професійного училища № 4 імені Михайла Паращука від 30 серпня 2016 року «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників», у зв'язку із суттєвим зменшенням обсягу регіонального (державного) замовлення (рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 15 червня 2016 року, наказ Управління освіти і науки Тернопільської міської ради від 21 червня 2016 року) у 2016-2017 навчальних роках та відсутністю подальшої потреби в окремих спеціалістах у Тернопільському вищому професійному училищі № 4 імені Михайла Паращука, внесено зміни до штатного розпису відповідача, скоротивши дві штатні одиниці майстра виробничого навчання (з професії адміністратор, оператор з обробки інформації та програмного забезпечення), 2 штатних одиниці викладача, 2 штатних одиниці вихователя.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення із зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї постанови від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судами, що відповідачем згідно із дотриманням вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, 21 червня 2016 року, за два місяці до звільнення позивача, було повідомлено про наступне вивільнення у зв'язку із скорочення чисельності штату.

Позивачу було запропоновано всі наявні посади, від яких останній відмовився.

Разом із тим ОСОБА_4 звертаючись до суду указував на те, що при його звільненні відповідачем не було ураховане його переважне право на залишення на роботі.

Згідно із ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При звільненні позивача за ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідачем враховано вимоги ст. 42 КЗпП України, зокрема те, що кваліфікацію та продуктивність праці ОСОБА_4

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі доказів наданих сторонами й належним чином оцінених судом (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходив із того, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, йому було запропоновано інші вакантні посади, від яких позивач відмовився, а тому відповідач мав всі підстави для розірвання із позивачем трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

Л.М.Мазур

О.В.Попович