Справа №485/114/17 17.07.2017 17.07.2017 17.07.2017
Справа №485/114/17 Головуючий першої інстанції Кішковська З.А.
Провадження №22-ц/784/1579/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

17 липня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: представників відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колосс» про визнання недійсним договору оренди землі,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колосс» (далі - ТОВ «Колосс») про визнання недійсним договору оренди землі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 вона є власником земельної ділянки, площею 5.10 га, з кадастровим номером НОМЕР_1, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Новотимофіївської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області.

Зазначену ділянку нею було передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Серпень», директором якого був ОСОБА_6

У 2016 року вона дізналась, що 01 січня 2014 року від її імені укладено договір оренди належної їй земельної ділянки із ТОВ «Колосс» строком дії на 10 років. Вказаний договір був зареєстрований відповідачем у державній реєстраційній службі Снігурівського районного управління юстиції 09 грудня 2014 року.

Як в подальшому дізналась позивач, ТОВ «Колосс» заснував все той же ОСОБА_6, який і почав переукладати договори оренди земельних ділянок без згоди орендодавців.

Посилаючись на те, що вищезазначений договір оренди землі не відповідає її волі та вона його не підписувала, позивач ОСОБА_4 просила суд визнати договір оренди землі віл 01 січня 2014 року, укладений від її імені з ТОВ «Колосс», недійсним.

Представник відповідача ТОВ «Колосс» проти задоволення позову заперечувала. Зазначала, що позивач особисто підписала спірний договір оренди землі, а також акт прийняття-передачі земельної ділянки від 01 січня 2014 року. При цьому, позивач ОСОБА_4 надала працівнику товариства ОСОБА_3 довіреність на представництво її інтересів в органах державної влади для реєстрації цього договору в реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, з 2014 року позивач систематично отримувала від відповідача орендну плату, що підтверджується її підписами у відомостях про нарахування паїв.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, невірну оцінку доказів, та порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення районного суду та ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірний договір оренди землі підписаний не нею, а іншою особою, щоб свідчило про укладання такого договору без її волевиявлення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них та договором оренди земельної ділянки.

В силу п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, договори, які є одним з видів правочину, є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6,202,203 ЦК України, правочином визнається дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є дійсним, якщо:

- його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка його вчиняє, має необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасників є вільним і відповідає їх внутрішній волі;

- він вчинений у формі, встановленій законом й спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ч.1 ст.627 ЦК України проголошено принцип свободи договору, якою передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недотримання хоча б однієї із зазначених умов дійсності правочину може тягнути його нікчемність, з застосуванням відповідних правових наслідків, або слугувати підставою для визнання правочину недійсним у судовому порядку відповідно до положень ст.215 ЦК України.

Якщо правочин підлягає державній реєстрації, то він є вчиненим з моменту такої реєстрації.

Договір оренди земельної ділянки теж є правочином, а тому, сторони у ньому повинні дотримуватися зазначених правил і, крім того, положень Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями), в тому числі, і норм, що стосуються обов'язкового зазначення в договорі його істотних умов.

Так, відповідно до вимог ч.4 ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно із ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст.14 Закону України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203, 215-216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст.627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Належною формою для договору оренди, згідно з положеннями ст.792 ЦК України, ст.14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) є письмова форма, яка передбачає підписання угоди.

При цьому, сформульований текст письмового правочину обов'язково має бути підписаний стороною (сторонами).

В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладенні угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст.ст.203,215 ЦК України, як такої, що не відповідає її внутрішній волі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено районним судом, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 5.10 га з кадастровим номером НОМЕР_1, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах Новотимофіївської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області (а.с.4).

01 січня 2014 року між ОСОБА_7 та ТОВ «Колосс» укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надав орендарю у строкове платне користування вищезазначену земельну ділянку (а.с.5-6).

Цього ж дня сторонами складено акт прийняття-передачі земельної ділянки згідно вказаного договору оренди землі (а.с.7).

09 грудня 2014 року реєстраційною службою Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки на підставі договору оренди від 01 січня 2014 року (а.с.8).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4, посилалась на те, що договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Колосс» вона не укладала та не підписувала, у зв'язку із чим просила визнати недійсним цей договір.

Так, ідентифікація виконавця підпису здійснюється на підставі судової почеркознавчої експертизи.

Втім, згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №130 від 10 травня 2017 року, проведеної експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, вирішити питання чи виконано підпис у договорі оренди землі від 01 січня 2014 року та у акті прийняття-передачі земельної ділянки згідно договору оренди землі від 01 січня 2014 року ОСОБА_4 чи іншою особою - не виявилось можливим.

При цьому експертом зазначено, що наведені співпадаючі ознаки не володіють достатньою ідентифікаційною значимістю, тому сукупність їх недостатня навіть для ймовірного висновку про наявність тотожності. Більшої кількості ознак виявити не вдалося у зв'язку з простою будовою досліджуваного підпису. Що ж стосується розбіжних ознак, то з'ясувати їх походження (чи вони є результатом варіаційності підпису ОСОБА_4, що не проявилася у наданих зразках, або викликані іншими причинами) не виявилося можливим. (а.с.62-68).

Отже, позивачем не надано допустимих доказів, які б підтверджували обставини, на які вона посилається.

Твердження апеляційної скарги про те, що вказаний висновок експерта спростовує підпис позивача на спірному договорі оренди землі, не заслуговують на увагу, оскільки є наслідком помилкового тлумачення цього експертного дослідження.

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 фактично виконувала спірний договір оренди землі, отримуючи орендну плату в 2014 та 2015 роках, а також 17 грудня 2015 року зверталась до ТОВ «Колосс» із заявою про збільшення орендної плати за користування спірною землею, та 08 грудня 2015 року уклала додаткову угоду до спірного договору оренди, якою було зазначено збільшену нормативну грошову оцінку земельної ділянки (а.с.24,25).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач вважала, що звертається із вказаною заявою до іншого товариства та укладала додаткову угоду саме з ним, суперечать змісту заяви позивача та додаткової угоди, з яких вбачається, що ОСОБА_4 уклала договір саме з ТОВ «Колосс».

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено того, що підпис на спірному договорі оренди землі їй не належить. Тому, виходячи з презумпції правомірності правочину, вимоги ОСОБА_4 про визнання цього договору недійсним задоволенню не підлягають, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на розбіжності в тексті договору та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо строку дії договору, не мають правого значення для розгляду даної справи, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач просила визнати недійсним договір з тих підстав, що вона його не підписувала та до початку розгляду судом справи по суті позивачем не змінювал ись підстави позову.

Разом з тим, наявність порушень Закону України «Про оренду землі», на які посилається позивач, у разі спору щодо їх наявності, може свідчити про наявність інших цивільно-правових відносин між сторонами та не позбавляє права звернутися до суду з відповідним позовом.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина