ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ
Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Сімоненко В.М.,
суддів:Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,Романюка Я.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» про відновлення незаконно змінених істотних умов праці, нарахування та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу за заявоюу державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона працювала на посаді старшого наукового співробітника у Львівському відділенні державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» (далі - ДП «УкрДГРІ»).

Наказом керівника Львівського відділення ДП «УкрДГРІ» від 31 січня 2011 року їй було встановлено неповний робочий тиждень з виплатою 0,2 ставки посадового окладу (з одним робочим днем на тиждень) з 5 квітня 2011 року.

Личаківський районний суд м. Львова рішенням від 3 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2012 року, зазначений наказ скасував.

Посилаючись на те, що суд визнав незаконним застосування до всіх працівників Львівського відділення інституту змін умов праці, передбачених наказом від 31 січня 2011 року, унаслідок чого позивачка працювала лише один день на тиждень замість трьох, а решту часу перебувала у вимушеному прогулі, і їй неправомірно нараховували заробітну плату в розмірі 0,2 ставки посадового окладу, ОСОБА_5 просила провести нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу з 5 квітня 2011 року до 16 січня 2012 року на умовах неповного робочого тижня в розмірі 0,6 ставки посадового окладу; здійснити нарахування та виплату різниці в окладі за час вимушеного прогулу за вказаний період; зобов'язати відповідача сплатити обов'язкові податки, у тому числі в пенсійний фонд з метою відновлення її загального та пенсійного стажу.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 2 лютого 2015 року позов задоволено. Зобов'язано ДП «УкрДГРІ» відновити ОСОБА_5 змінені істотні умови праці, зокрема нарахування заробітної плати на умовах неповного робочого тижня в розмірі 0,6 посадового окладу на місяць у період з 5 квітня 2011 року до 19 березня 2012 року за час дії наказу від 31 січня 2011 року № 5. Зобов'язано ДП «УкрДГРІ» здійснити нарахування та виплату ОСОБА_5 різниці в окладі між нарахованою та фактично виплаченою заробітною платою за період з 5 квітня 2011 року до 19 березня 2012 року (з відрахуванням обов'язкових податків та зборів, у тому числі щомісячно та у пенсійний фонд). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням цього ж суду від 10 червня 2015 року зобов'язано ДП «УкрДГРІ» здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_5 різницю в окладі між нарахованою та фактично виплаченою заробітною платою у розмірі 26 тис. 225 грн за період з 5 квітня 2011 року до 19 березня 2012 року (з відрахуванням обов'язкових податків та зборів, у тому числі щомісячно та у пенсійний фонд).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2015 року апеляційну скаргу ДП «УкрДГРІ» відхилено, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року касаційну скаргу ДП «УкрДГРІ» відхилено, рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

10 листопада 2016 року ДП «УкрДГРІ» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме, частини третьої статті 32 та статті 235 КЗпП України.

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ДП «УкрДГРІ» посилається на постанову Верховного Суду України від 2 листопада 2016 року № 6-2261цс16.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За змістом частини першої статті 3604 ЦПК України суд задовольняє заяву про перегляд судових рішень за наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 355 цього Кодексу.

Під час розгляду справи суди установили, що ОСОБА_5 працювала на посаді старшого наукового співробітника у Львівському відділенні ДП «УкрДГРІ».

Наказом керівника Львівського відділення ДП «УкрДГРІ» від 31 січня 2011 року їй було встановлено неповний робочий тиждень з виплатою 0,2 ставки посадового окладу (з одним робочим днем на тиждень) з 5 квітня 2011 року.

Личаківський районний суд м. Львова рішенням від 3 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2012 року, зазначений наказ скасував.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що рішенням суду скасовано наказ відповідача про встановлення позивачці неповного робочого тижня з одним робочим днем зі ставкою 0,2 посадового окладу, а тому істотні умови праці, які існували до прийняття цього наказу, повинні бути відновлені з моменту прийняття такого наказу з виплатою відповідно до положень статті 235 КЗпП України різниці між фактично виплаченою заробітною платою за ставкою 0,2 посадового окладу та заробітною платою, яка підлягала нарахуванню за ставкою 0,6 посадового окладу, що визначена умовами трудового договору.

Разом з тим у наданій заявником постанові Верховного Суду України від 2 листопада 2016 року у справі № 6-2261цс16, яка надана заявником, викладено правовий висновок, відповідно до якого положення статті 235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним і не передбачає виплати різниці в заробітку в разі зміни істотних умов праці, зокрема встановлення неповного робочого часу при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 235 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні зазначеної норми матеріального права до подібних правовідносин, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).

У частині другій цієї статті визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Однак у справі, яка переглядається, позивачку не було звільнено з роботи, на підставі наказу роботодавця від 31 січня 2011 року (який вона не оспорювала) змінено істотні умови її праці, зокрема, починаючи з 5 квітня 2011 року і до покращення фінансового стану відділення встановлено неповний робочий тиждень з виплатою 0,2 ставки посадового окладу. Позивачка була повідомлена про зміну істотних умов праці з дотриманням вимог частини третьої статті 32 КЗпП України, трудових відносин після цієї зміни умов праці не припинила, її вихід на роботу у спірний період один раз на тиждень підтверджується табелями обліку робочого часу, оплата праці в цей період проводилась пропорційно відпрацьованому часу, що відповідає вимогам статті 56 цього Кодексу.

Разом з тим, статтею 32 КЗпП України врегульовано питання переведення працівника на іншу роботу та зміну істотних умов праці.

Так, згідно із частинами третьою, четвертою цієї статті у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Аналіз зазначених правових норм дозволяє дійти висновку про те, що положення статті 235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним і не передбачає виплати різниці в заробітку в разі зміни істотних умов праці, зокрема встановлення неповного робочого часу при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Саме таких висновків щодо застосування норми статті 235 КЗпП України дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 листопада 2016 року у справі № 6-2261цс16.

У справі, яка переглядається, установивши, що відбулась зміна істотних умов праці позивачки під час продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою, протягом періоду роботи у змінених умовах праці вона не припиняла трудових відносин з відповідачем згідно із частиною четвертою статті 32 та пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, суди безпідставно застосували норму статті 235 цього Кодексу та не врахували, що положення цієї статті застосовуються лише у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу; визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству; затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Тому суди дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Отже, суди неправильно застосували норму статті 235 КЗпП України, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 3604 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 3603 , частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 3604 ЦПК України, Cудова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

Заяву державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2015 року, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 2 лютого 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 червня 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» про нарахування та виплату заробітної плати за вимушений прогул відмовити.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий В.М. Сімоненко

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк