Справа № 152/1049/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 липня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Юліямпільської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права власності, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Сектору з питань державної реєстрації Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області,

встановив:

04.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до Юліямпільської сільської ради про визнання права власності, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок під літерою «А», загальною площею 98,9 м.кв., в тому числі житловою площею 67,3 м.кв., веранду під літерою «а», ганок під літерою «а1», літню кухню під літерою «Б», погріб під літерою «Б1», комору під літерою «В», сарай під літерою «Г», прибудову під літерою «г», гараж під літерою «Д», огорожу «1-3», загальною вартістю 67780 грн., що знаходяться в с. Ярове Шаргородського району Вінницької області на вул. Молодіжна, 1.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що 01.08.1985 року він був прийнятий у члени колгоспу «Комуніст» с. Ярове Шаргородського району Вінницької області. Як спеціалісту господарства у 1987 році йому було продано за 50% балансової вартості житловий будинок на вулиці Молодіжна,1, в якому він завершував будівельні роботи самостійно.

Рішенням правління колгоспу «Комуніст» с. Ярове від 17.05.1988 року на підставі постанови Ради Міністрів УРСР від 18.12.1981 року №618 «Про індивідуальне житлове будівництво» вказаний будинок було продано за 4972,09 крб. з відстрочкою сплати цієї суми до 2009 року. Оплату за будинок він провів трьома платежами: 26.10.1988 року в сумі 1000,09 крб., 09.01.1990 року в сумі 1000 крб., 03.02.1992 року 2972 крб., а всього 4972,09 крб.

Крім будинку також були побудовані господарські споруди сарай та прибудова.

Всі будівлі збудовані в 1986 році.

Договір купівлі-продажу між ним та колгоспом в письмовій формі не укладався, а було видано рішення правління колгоспу, по якому сплачував кошти та вважав, що по вказаному рішенню правління він є власником придбаного будинку. Протягом 1989-1990 років він також провів будівництво веранди, ганку, гаража, літньої кухні, погребу, комори і огорожі.

Вказаний житловий будинок знаходиться на присадибній земельній ділянці, площею 0,31 га, переданій йому у власність відповідно до рішення Юліямпільської сільської ради народних депутатів від 05.04.1994 року, в тому числі 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Проте завершити процес приватизації присадибної земельної ділянки він не може у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок, яким він добровільно та відкрито володіє приблизно тридцять років, вважаючи правовстановлюючим документом саме рішення правління колгоспу про продаж будинку. Вважає, що має право власності на дане майно за набувальною давністю.

У звязку з ліквідацією колгоспу «Комуніст» та його правонаступників КСП «Відродження» та СТОВ «Відродження» с. Ярове він змушений звернутися з позовом до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2, який діє на підставі договору про надання правової допомоги та представництва від 06.03.2017 року (а.с.69, 70), підтримали позовні вимоги в повному обсязі, зсилаючись на ті самі обставини. Просять визнати за позивачем за набувальною давністю право власності на житловий будинок під літерою «А», загальною площею 98,9 м.кв., в тому числі житловою площею 67,3 м.кв., веранду під літерою «а», ганок під літерою «а1», літню кухню під літерою «Б», погріб під літерою «Б1», комору під літерою «В», сарай під літерою «Г», прибудову під літерою «г», гараж під літерою «Д», огорожу «1-3», загальною вартістю 67780 грн., що знаходяться в с. Ярове Шаргородського району Вінницької області на вул. Молодіжна, 1.

Представник відповідача Юліямпільської сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 18.07.2017 року представником сільської ради ОСОБА_3, що діє на підставі довіреності від 17.07.2017 року, подано заяву про розгляд справи у відсутності представника Юліямпільської сільської ради, яка позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо їх задоволення (а.с.80-82).

Представник третьої особи Сектору з питань державної реєстрації Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 17.07.2017 року завідувачем сектору ОСОБА_4 подано заяву про розгляд справи у відсутності представника Сектору державної реєстрації (а.с.79).

Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 01.08.1985 року позивач прийнятий у члени колгоспу «Комуніст» с. Ярове Шаргородського району Вінницької області на посаду механіка, яке у 1992 році реорганізовано в КСГП «Відродження», а у 2000 році у СТОВ «Відродження», що підтверджується трудовою книжкою позивача серії БТ-ІІ №0784032 (а.с.8).

На підставі рішення правління колгоспу «Комуніст» с. Ярове від 17.05.1988 року позивачеві, як спеціалісту господарства продано за 50% балансової вартості з відстрочкою сплати до 2009 року, житловий будинок, що знаходиться по вул. Молодіжна, 1, у с. Ярове та визначено до сплати 4972,09 крб., що підтверджується витягом із протоколу №5 засідання правління колгоспу від 17.05.1988 року. При цьому, на підставі вказаного рішення правління здійснення оплати передбачалося шляхом внесення 20% внеску, а в наступному протягом 20 років визначеними щорічними або щоквартальними сумами (а.с.9-10).

Позивачем проведено оплату за будинок трьома платежами, зокрема 26.10.1988 року в сумі 1000,09 крб., 09.01.1990 року в сумі 1000 крб., 03.02.1992 року в сумі 2972 крб., що підтверджується квитанціями приходних касових ордерів за №№1846, 10, 117 (а.с.11).

Перший грошовий внесок за житловий будинок внесено в касу господарства дружиною позивача (а.с.11, 84).

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 протягом пяти років замість двадцяти років, визначених в рішенні правління колгоспу «Комуніст» від 17.05.1988 року, сплатив господарству визначені 50% балансової вартості житлового будинку в сумі 4972,09 крб.

Також, судом встановлено, що документи про право власності на вказаний житловий будинок по вул. Молодіжна, 1, в с. Ярове, позивачеві після сплати ним визначених 50% балансової вартості житлового будинку в сумі 4972,09 крб. господарством не видавалися, тобто будинок з балансового рахунку підприємства не був знятий.

З 1988 року, тобто з часу прийняття рішення правлінням колгоспу «Комуніст», позивач з сімєю постійно проживає у домоволодінні, що знаходиться в с. Ярове Шаргородського району Вінницької області на вул. Молодіжна, за №1, на яке і досі правовстановлюючого документу не має.

Вказаний факт також підтверджується довідкою, виданою виконкомом Юліямпільської сільської ради від 27.12.2016 року №427 про те, що право власності ОСОБА_1 на житловий будинок та присадибну земельну ділянку, якою останній користується, не підтверджено свідоцтвом про право власності та державним актом (а.с.13).

Будинок на вул. Молодіжна, 1, знаходиться на земельній ділянці площею 0,31 га, переданій позивачу у власність відповідно до рішення 14 сесії 1 скликання Юліямпільської сільської Ради народних депутатів від 05.04.1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність на території Юліямпільської сільської ради» (а.с.14).

Із інвентаризаційної справи, оглянутої в судовому засіданні, та технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок вбачається, що будинковолодіння в с. Ярове Шаргородського району Вінницької області на вул. Молодіжна, 1, складається з житлового будинку літерою «А», загальною площею 98,9 м.кв., в тому числі житловою площею 67,3 м.кв., веранди під літерою «а», ганку під літерою «а1», літньої кухні під літерою «Б», погребу під літерою «Б1», комори під літерою «В», сараю під літерою «Г», прибудови під літерою «г», гаража «Д», огорожі «1-3», загальною вартістю 67780 грн. Загальний фізичний стан будинку задовільний (21-40 % зносу). Відповідно до таблиці 5.1 Правил визначення фізичного зносу житлових будинків СОУ ЖКГ 75.11-35077234. 0015:2009, задовільний стан будинку (21-40% зносу) означає, що елементи будівлі в цілому придатні для експлуатації, але потребують ремонту, який найдоцільніший на цій стадії (а.с.15-44).

Відповідно до даних з погосподарських книг за 1986-1990 роки, тобто в період, коли відбувалася технічна інвентаризація житла на підставі рішення виконавчого комітету Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області від 22.10.1987 року за № 244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району» (а.с.45), пунктом 1 якого передбачалося забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, що мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району, ОСОБА_1 зазначений головою двору з особовим рахунком №408 (а.с.51-52).

Також, відповідно до даних з погосподарських книг за 1991-1995 роки, 1996-2000 роки, 2001-2005 роки, 2006-2010 роки, 2011-2015 роки ОСОБА_1В також значиться, як голова двору і власник будинку, що знаходиться в с. Ярове, на вул. Молодіжна, 1 ( а.с.53-64).

Таким чином, судом встановлено, що з 1988 року і до даного часу позивач ОСОБА_1 безперервно та добросовісно володіє житловим будинком з надвірними господарськими будівлями, загальною вартістю 67780 грн., що знаходяться в с. Ярове Шаргородського району Вінницької області, на вул. Молодіжна, 1.

При цьому, зазначеного вище висновку суд дійшов, виходячи із того, що постановою Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року за № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» постановлено завершити реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду у сільській місцевості.

На виконання означеної постанови виконавчий комітет Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області ухвалив рішення від 22.10.1987 року за № 244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», пунктом 1 якого передбачалось забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, які мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району (а.с.45).

Із 1979 року в Україні (УРСР) погосподарський облік у сільських Радах народних депутатів здійснюється за особливою формою статистичного обліку.

Так, згідно з п. 1 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13.04.1979 року за №112/5, документами погосподарського обліку для сільських Рад народних депутатів, зокрема, є форма № 1 «Погосподарська книга».

Крім того, відповідно п.п.6, 7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, сільські Ради один раз у пять років здійснюють закладку погоподарських книг станом на 1 січня. Закладка погосподарських книг здійснюється шляхом суцільного обходу дворів і опитування населення в період з 1 по 15 січня… Дані книг погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності.

Пунктами 18, 40 та 18, 39 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, відповідно, 1979 року та 1985 року, передбачено, що погосподарська книга складається, зокрема, із розділу: «Споруди, які є особистою власністю господарства», у якому записуються дані про житловий будинок, назву інших споруд і рік їх будівництва.

Згідно з пунктом 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 року за № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися, в тому числі, і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками №№ 32, 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 року за № 1/5, було встановлено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих.

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Аналіз вказаних нормативно-правових актів переконує суд у тому, що до компетенції виконкомів місцевих рад належало питання внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

З листа-розяснення Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 23.03.1999 року №12/5-126 «Щодо оформлення права власності на обєкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію» вбачається, що постановою КМУ від 05.08.1992 року за №449 затверджено Положення про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення. Згідно з цим Положенням закінчені будівництвом та підготовлені до експлуатації згідно з затвердженим проектом обєкти повинні прийматися в експлуатацію державними приймальними комісіями… Порядок прийняття в експлуатацію обєктів недержавного замовлення визначається Радою Міністрів АРК, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями за погодженням з Держбудом… По обєктах, що збудовані до 05.08.1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації (до врегулювання цього питання законодавчими та нормативними актами).

Встановлені судом факти переконують суд, що позивач ОСОБА_1 добросовісно заволодів у 1988 році і продовжує відкрито, безперервно володіти майном, а саме житловим будинком з господарськими будівлями, що знаходиться на вул. Молодіжна, 1, у с. Ярове Шаргородського району, оскільки із своєю сімєю проживає у вказаному житловому будинку до теперішнього часу.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 до Юліямпільської сільської ради про визнання права власності підлягає задоволенню, виходячи з того, що позивачем надано належні та допустимі докази того, що він добросовісно заволодів майном, і продовжує добросовісно, відкрито та безперервно володіти цим майном останніх 30 років, проводить поточні ремонти, утримує в належному для проживання стані.

Такий висновок суду ґрунтується на доказах, досліджених в судовому засіданні.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог.

Відповідачем позов визнано, заперечень щодо задоволення позову не висловлено.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Відтак, суд констатує той факт, що сторони не були позбавлені можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження підставності позовних вимог.

У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Цивільним кодексом України.

Так, згідно із ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності гарантується ст.321 ЦК України.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, кожна особа може звернутися до суду із позовом про захист свого порушеного права, обравши один із передбачених ст.16 ЦК спосіб захисту цивільного права, що відповідає специфіці виниклих правовідносин, зокрема, із позовом про визнання права.

Статтями 316, 317, 319, 328, 386, 392 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності (ч.1 ст.386 ЦК України).

Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ч.4 ст.344 ЦК України).

Зміст статті 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме:

-має бути добросовісне володіння чужим майном;

- володіння чужим майном мусить бути відкритим, очевидним для третіх осіб;

- володіння чужим майном має бути безперервним протягом визначених строків.

Набувальна давність це один із первинних способів виникнення права власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ не базується на попередній власності або відносинах правонаступництва, а базується на сукупності таких обставин: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння чужим майном, як своїм власним.

Таким чином, ключовим у всіх випадках для визнання права власності за набувальною давністю є те, що вказане майно має бути чужим для набувача майна.

Пунктом 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України встановлено, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з абзацом 3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до абзацу 6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини 4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Відтак, оскільки з 1988 року позивач добросовісно заволодів і продовжує відкрито, безперервно володіти майном, а саме житловим будинком під літерою «А», загальною площею 98,9 м.кв., в тому числі житловою площею 67,3 м.кв., та господарськими будівлями верандою під літерою «а», ганком під літерою «а1», літньою кухнею під літерою «Б», погребом під літерою «Б1», коморою під літерою «В», сараєм під літерою «Г», прибудовою під літерою «г», гаражем «Д», огорожею «1-3», що знаходяться в с. Ярове на вул. Молодіжна, 1, та враховуючи, що представник відповідача визнає позов і це визнання не порушує законних прав і інтересів інших осіб, то суд прийшов до висновку, що право ОСОБА_1 на визнання права власності на нерухоме майно порушено і підлягає судовому захисту, а позов задовленню.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.3, 10, 11, 60, 174, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.16, 316, 317, 319, 321, 328, 344, 386, 392 ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Юліямпільської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права власності, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Сектору з питань державної реєстрації Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, жителем ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності за набувальною давністю на житловий будинок під літерою «А», загальною площею 98,9 м.кв., в тому числі житловою площею 67,3 м.кв., веранду під літерою «а», ганок під літерою «а1», літню кухню під літерою «Б», погріб під літерою «Б1», комору під літерою «В», сарай під літерою «Г», прибудову під літерою «г», гараж під літерою «Д», огорожу «1-3», загальною вартістю 67780 (шістдесят сім тисяч сімсот вісімдесят) гривень, що розташовані в с. Ярове Шаргородського району Вінницької області на вул. Молодіжна, 1.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: