Провадження № 2/161/281/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Олексюка А.В.,

при секретарі Шолом С.І.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частку нерухомого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частку нерухомого майна.

Свій позов мотивує тим, що 1996 року вона познайомилась з ОСОБА_7, після знайомства останній переїхав проживати до неї. З цього часу до дня смерті ОСОБА_7 вони проживали разом, перебуваючи з ним у фактичних шлюбних відносинах, а саме проживала разом, як член його сімї, вела з ним господарство, приймала активну участь у набутті майна внаслідок спільної праці. Вказує, що вони фактично проживали однією сімєю без укладення шлюбу, мали спільні права та обовязки, які притаманні подружжю, мали спільний сімейний бюджет, усі витрати також несли спільно. З метою покращення добробуту сімї, під час спільного проживання ними, за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_8 було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за № 16 по вул. Залізничній, в с. Лаврів, Луцького району Волинської області (в подальшому внаслідок інвентаризації нумерації будинку «16» змінена на «16а»). На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.09.2000 року на імя ОСОБА_7 ними за спільні кошти було придбано земельну ділянку площею 0,73 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (0,25 га) та земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства (0,48 га). Після придбання будинку вони за спільні кошти провели його ремонт і почали спільно проживати в ньому, надалі поліпшували його стан, проводили оплату всіх витрат та придбання необхідних речей. З 04.06.2002 року вона та ОСОБА_7 зареєстровані в даному будинковолодінні, де й надалі продовжує проживати.

19.04.2015 року ОСОБА_7 помер. Після смерті останнього відкрилась спадщина на належне йому майно.

Вважає, що оскільки вищезазначене майно придбане ними в період спільного проживання, за спільні кошти, тому належить їм в рівних частках, просить суд визнати за нею право спільної часткової власності на ? частину нерухомого майна: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за № 16-а по вулиці Залізнична в селі Лаврів Луцького району Волинської області; земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:3357; земельної ділянки площею 0,48 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:3356.

В ході судового розгляду позивач збільшила позовні вимоги, просила суд встановити факт її проживання однією сімєю та ОСОБА_7 з 1996 року по 19.04.2015 року.

22.11.2016 року ОСОБА_6, ОСОБА_3 звернулись в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно. Свої вимоги обґрунтовують тим, що 19.04.2015 року помер їх батько ОСОБА_7 Після смерті останнього відкрилась спадщина на належне йому майно: житловий будинку з надвірними будівлями та спорудами за № 16-а по вул. Залізнична в селі Лаврів Луцького району Волинської області; земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:3357; земельну ділянку площею 0,48 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:3356. Вказують, що прийняли спадщину після смерті батька, оскільки подали до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Просять суд визнати за ними право власності на вищевказане спадкове майно.

Ухвалою суду від 29.11.2016 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частку нерухомого майна зустрічний позов ОСОБА_6, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали первісний позов, з врахуванням збільшених позовних вимог та просили суд позовні вимоги задовольнити. Зустрічний позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5, представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_4 в судовому засіданні первісний позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, з тих підстав, що спірний будинок був придбаний їх батьком за отримані кошти від продажу квартири АДРЕСА_1, а не за спільні кошти з ОСОБА_1 за час перебування у фактичних шлюбних відносинах. При цьому вказували, що в ОСОБА_1 будь-яких заощаджень та інших коштів, заробітків для придбання такої нерухомості не було. Зустрічний позов підтримали та просили задовольнити.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2000 року належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за № 16 по вул. Залізнична в селі Лаврів Луцького району Волинської області (а.с. 5).

Згідно довідки Лаврівської сільської ради Луцького району Волинської області № 197 від 21.03.2016 року, номер житлового будинку, який належав ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу від 22.03.2000 року був змінений внаслідок інвентаризації з Залізнична, 16 на Залізнична, 16а (а.с. 12).

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-15 від 30.07.2015 року вбачається, що земельна ділянка площею 0,48 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:3356, на підставі державного акта від 15.12.2001 року, серії ІІ-ВЛ № 018419, належить на праві власності ОСОБА_7 (а.с. 6-8).

Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-15 від 30.07.2015 року, земельна ділянка площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:3357, на підставі державного акта від 15.12.2001 року, серії ІІ-ВЛ № 018419, належить на праві власності ОСОБА_7 (а.с. 9-11).

19.04.2015 року ОСОБА_7 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть І-ЕГ № 166689 (а.с. 4).

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (далі - Закон України «Про власність»), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Згідно довідок № 198 та № 199 від 21.03.2017 року Лаврівської сільської ради Луцького району Волинської області, спадкодавець ОСОБА_7 з 04.06.2002 року (відповідно до запису в погосподарській книзі за № 3 за 2002 рік) до дня смерті 19.04.2015 року був зареєстрований та проживав ІНФОРМАЦІЯ_1, з співмешканкою ОСОБА_1, яка з 04.06.2002 року зареєстрована та продовжує проживати ІНФОРМАЦІЯ_1, по даний час (а.с. 13, 14).

Крім того, допитані в залі судового засідання свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 підтвердили той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в період з 1996 року до дня смерті ОСОБА_7 - 19.04.2015 року проживали однією сімєю, вели спільне господарство, спірне майно придбавали за спільні кошти.

Тому, суд вважає доведеним факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 1996 року по19.04.2015 року однією сімєю, ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету.

Згідно розписки від 22.03.2000 року вбачається, що ОСОБА_9 отримано від ОСОБА_1 9000,00 грн. за земельну ділянку, яка продається разом з будинком, що знаходиться по вул. Залізничній, 16 в с. Лаврів Луцького району Волинської області (а.с. ).

З пояснень ОСОБА_1 встановлено, що остання була працевлаштована і отримувала доходи, на момент купівлі спірного майна, що також підтверджується архівною довідкою про її заробіток № 532/1-11 від 25.03.2016 року (а.с. ).

Отже, вищевказані обставини підтверджують доводи позивача ОСОБА_1 про те, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок їх спільної праці.

При цьому, суд критично оцінює пояснення свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19, які вказували, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не проживали однією сімєю, а спірний будинок придбано ОСОБА_7 за власні кошти, отримані ним від продажу належної йому квартири АДРЕСА_1, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та показаннями цілого ряду вищевказаних свідків.

Так судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1, належала ОСОБА_7 та його колишній дружині ОСОБА_4 та відчужувалась ними на підставі договору купівлі-продажу за ціною 7528,00 грн. (а.с. ).

Доказів, що кошти від продажу даної квартири були отримані одноособово ОСОБА_7, відповідачами суду не надано, окрім пояснень представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_4, яка являється матірю відповідачів.Тому, доводи відповідачів, що при придбанні спірного майна вкладені, особисті кошти, що належали ОСОБА_7 від відчуження вищевказаної квартири, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Таким чином, враховуючи, що спірне майно придбане внаслідок спільної праці членів сімї ОСОБА_1 та ОСОБА_7, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, а тому згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» спірне майно є їхньою спільною сумісною власність, у звязку з чим ОСОБА_1 належить його ? частина.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

А згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини.

Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив.

Відповідно до ч. 1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

З свідоцтв про народження ОСОБА_6 (після укладення шлюбу прізвище змінено ОСОБА_7 на ОСОБА_11) (а.с. 47) та ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_7 являється батьком останніх (а.с. 45, 46).

Судом також встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_7 та прийняли спадщину після смерті батька ОСОБА_7, оскільки подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 43/2015 (а.с. ).

Також судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не мають можливості оформити свої спадкові права на спадкове майно, що залишилось після смерті батька, який помер 19.04.2015 року, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спірне майно.

Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_3 право власності на ? частину спадкового майна після смерті ОСОБА_7: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за № 16-а по вулиці Залізнична в селі Лаврів Луцького району Волинської області; земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:3357; земельної ділянки площею 0,48 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:3356.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 58, 59, 60, 88, 208, 209, 210, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 328, 368, 370, 1226, 1228, 1259, 1264, 1268, 1270 ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частку нерухомого майна задовольнити.

Встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 1996 року по 19 квітня 2015 року.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на ? частину нерухомого майна: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за № 16-а по вулиці Залізнична в селі Лаврів Луцького району Волинської області; земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:3357; земельної ділянки площею 0,48 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:3356.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1123 (одну тисячу сто двадцять три) гривні 96 копійок судового збору, тобто по 561 (пятсот шістдесят одній) гривні 98 копійок з кожного.

Зустрічний позов ОСОБА_6, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_3 право власності на ? частину спадкового майна після смерті ОСОБА_7: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за № 16-а по вулиці Залізнична в селі Лаврів Луцького району Волинської області; земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:3357; земельної ділянки площею 0,48 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:3356.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6, ОСОБА_3 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк