Справа №173/1015/17
Провадження №2/173/644/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 р. м.Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.,

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 4 жовтня 2007 року позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_2 Вони мають спільного сина, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також відповідач має повнолітнього сина - ОСОБА_3 Всі вони вчотирьох проживали в будинку за адресою: АДРЕСА_1. Позивач є власником цього будинку. В листопаді 2015 року з відповідачем було припинено шлюбні відносини та з того часу вона з дітьми переїхала проживати у м.Кам'янське і з того часу до будинку не поверталися. ОСОБА_3 виїхав з будинку ще раніше, з 1 вересня 2015 року. Відповідачі залишили будинок добровільно, позивач ніколи не чинив їм перешкоди у користуванні цим майном. У зв'язку з реєстрацією відповідачів в будинку, позивач не має можливості вільно розпоряджатися цим майном, чим порушуються його права як власника цього майна. Добровільно зняти з реєстрації відповідачі не бажають. На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_1

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові.

Відповідач, ОСОБА_2, в судовому засіданні позов визнала частково, суду пояснила, що вона з дітьми дійсно не проживає в будинку позивача з листопада 2015 року, вони переїхали проживати в м. Кам'янське, будь-яких домовленостей щодо користування цим будинком між нею та позивачем не було, вона не має наміру повертатися туди проживати. В липні 2017 року вона добровільно знялася з реєстрації. ОСОБА_3 не знявся з реєстрації через проблеми в документах, проте також має намір це зробити добровільно.

Відповідач, ОСОБА_3, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі не надав.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 липня 2005 року та договору дарування частини житлового будинку від 19 вересня 2005 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1.(а.с.8-11). За цією адресою станом на 6 липня 2017 року були зареєстрованими ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується адресними довідками (а.с.26-28).

В судовому засіданні сторони визнали, що з 29 листопада 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у вищевказаному будинку, вони змінили своє місце проживання добровільно, будь-яких перешкод у користуванні цим майном позивач їм не чинив. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вищевказані обставини не підлягають доказуванню у зв'язку з тим, що вони визнані сторонами.

Окрім визнання цих обставин сторонами вони підтверджуються також письмовими доказами: рішенням суду про розірвання шлюбу від 25 травня 2016 року (а.с.12), актами обстеження умов проживання за адресою АДРЕСА_1 від 20 червня 2017 року, 14 січня 2016 року, 11 квітня 2016 року, 8 серпня 2016 року, ухвалою суду від 25 січня 2016 року тощо.

Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. В той же час член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в будинку, який належить позивачу, з 29 листопада 2015 року без поважних причин, оскільки відповідачі добровільно залишили будинок та визначили своїм місцем проживання інше житло. Жодних перешкод у користуванні цим житлом позивач не створював. Ніяких інших домовленостей між ОСОБА_1, як власником житла, та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо користування цим житлом не було. Будь-яких інших правових підстав користування цим житлом, зокрема договору оренди, сервітуту тощо судом не встановлено.

З урахуванням вищевикладеного, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, згідно з яким суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 в цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд не бачить підстав для задоволення позову в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування цим житлом. оскільки в судовому засіданні встановлено, що вона добровільно знялася з реєстрації в липні 2017 року, що підтверджується відповідним штампом в її паспорті. А тому спору між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 щодо користування житлом не має, тобто право позивача на час ухвалення рішення було відновлено, а тому вимоги позивача в цій частині суд вважає необґрунтованими.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати, а саме сплачений ним судовий збір підлягає відшкодуванню відповідачем ОСОБА_3 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Підстав для відшкодування сплаченого судового збору в повному обсязі, оскільки позивач наполягав на задоволенні вимог, заявлених до ОСОБА_2 та не просив їх залишити без розгляду, що могло б бути підставою для відшкодування понесених судових витрат у відповідності до ст. 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, понесені позивачем, слід віднести за рахунок позивача, з огляду на те, що із наданих позивачем документів (а.с.22-23) не вбачається розрахунку витрат часу на надання правової допомоги з урахуванням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», оскільки згідно зі ст. 1 цього Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 405 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3,4, 10, 11,60, 79, 88, 89, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, понесені ним судові витрати в сумі 320 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час проголошення рішення суду мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко