АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/4069/16-ц 22-ц/774/715/К/17
Справа № 212/4069/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/715/К/17 суддя Тимошенко Т.І.
Категорія - 5 ( ІІІ ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

11 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Борщ А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, вселення в квартиру, визначення порядку користування квартирою та розподіл фінансово-особового рахунку.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, а також як представник за довіреністю в інтересах позивача ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_3, яка діє від власного імені та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, від імені та в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_3, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, вселення в квартиру, визначення порядку користування квартирою та розподіл фінансово-особового рахунку.

В обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1. Крім співвласників у квартирі зареєстрований неповнолітній ОСОБА_4, який є сином позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2

В квітні 2015 року відповідач вигнав дружину із неповнолітнім сином із квартири та чинить їм перешкоди у користуванні житлом.

Посилаючись на те, що позивачі позбавлені можливості користуватися своєю власністю, просили усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою, визначити порядок користування квартирою відповідно до часток у спільній власності та розділити фінансово-особовий рахунок.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2016 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_3, яка діє від свого імені та на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5, перешкоди в користуванні житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2 та вселено ОСОБА_3 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартиру АДРЕСА_3.

Визначено порядок користування квартирою № 32 в будинку № 1 по бульвару Маршала Василевського в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, згідно якого виділено ОСОБА_3 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в користування житлову кімнату розміром 12,70 кв.м. в квартирі АДРЕСА_4.

Виділено ОСОБА_5 в користування кімнату житловою площею 17,4 кв.м. з лоджією площею 1,8 кв.м. в квартирі АДРЕСА_3.

Виділено ОСОБА_2 в користування житлову кімнату житловою площею 9,30 кв.м. в квартирі АДРЕСА_3.

Кухню площею 8,8 кв.м., ванну кімнату 2,5 кв.м., вбиральню 1,0 кв.м., коридор 10,3 кв.м., вбудовану шафу розміром 1,4 кв.м.. в квартирі АДРЕСА_3 залишено в спільному користуванні.

Розділено фінансово-особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_2 між ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 згідно з визначеним порядком користування квартирою.

Ухвалою цього ж суду від 19.01.2017 року залишено без задоволення заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, суд не повідомив належним чином відповідача про час та місце розгляду справи, розглянувши справу за його відсутності та безпідставно ухвалив заочне рішення, чим позбавив відповідача можливості надати свої докази та заперечення проти позову.

Також, вважає, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на обставинах, які не були належним чином доведені. Так, матеріали справи не містять достатніх доказів того, що ОСОБА_4А перешкоджає позивачам користуватися їх власністю, а згідно матеріалів за адмінпротоколом від 30.09.2015 року встановлено, що дружина відповідача ОСОБА_3 має ключі від спірної квартири та може вільно користуватися квартирою.

При цьому, вважає, що при визначенні порядку користування квартирою, суд неправомірно виділив йому найменшу кімнату, що не відповідає його частці у спільній власності, та виділив позивачу ОСОБА_5 лоджію, яка мала б бути залишена у загальному користуванні.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_2, будучи завчасно (27.06.2017 року) належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи за його апеляційною скаргою (а.с. 115), в судове засідання не з'явився і про причини своєї неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_3, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_3 перебувала з відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 1999 року по 23 жовтня 2015 року.

07 липня 2001 року позивач ОСОБА_3 разом зі своїм повнолітнім сином ОСОБА_5 придбали у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за № у-473. Право власності на зазначену квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_5 в КП КБТІ 22 жовтня 2001 року та записано в книзі № 179П номер запису 168.

Рішенням Жовтневого районного суду міста ОСОБА_7 від 24 грудня 2015 року визнано 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину цієї квартири.

Спір виник з приводу користування співвласниками квартирою № 32 в будинку № 1 по бульвару Маршала Василевського в місті Кривому Розі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, про усунення перешкод зі сторони ОСОБА_2 у користуванні належною на праві власності ОСОБА_3 частиною квартири АДРЕСА_2 та вселяючи ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4 в зазначену квартиру, суд вірно встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і обґрунтовано, відповідно до норм процесуального і матеріального закону, виходив з наявності правових підстав для захисту прав позивача в обраний нею спосіб.

Цей висновок суду підтверджується встановленими обставинами та матеріалами справи.

Так, згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16 ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і обєктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Право позивача на звернення з даним позовом передбачено ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України, згідно з якими власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Усуваючи перешкоди в користуванні будинком та вселяючи ОСОБА_3 з неповнолітнім сином ОСОБА_4 до належної їй частини спірної квартири, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог та наявності перешкод з боку ОСОБА_2 у володінні та розпорядженні належним їй на праві приватної власності майном.

Доводи апеляційної скарги про відсутність вчинення відповідачем ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_3, спростовуються матеріалами справи, якими підтверджено наявність неприязних стосунків між ними та вирішення питання щодо правового режиму спірної квартири виключно в судовому порядку (а.с. 17-19).

Крім того, вселення ОСОБА_3 з неповнолітнім сином ОСОБА_4 в належну їй на праві приватної власності частину квартири не може вплинути на обсяг житлових прав ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визначення порядку користування спірною квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що співвласники не можуть досягти згоди щодо порядку користування спільною частковою власністю та запропонований позивачем порядок користування житлом у повній мірі відповідає принципу рівності прав співвласників.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «ОСОБА_8 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього; він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз?яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Право кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, передбачене ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Суд першої інстанції на вказані положення закону належної уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не врахував того, що в даному випадку неможливо визначити порядок користування спірною квартирою з дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження належною йому часткою.

Так, як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 складається із трьох кімнат (кімната №1 площею 9,3 кв.м., кімната №2 площею 12,7 кв.м., кімната №3 площею 17,4 кв.м.) кухні площею 8,8 кв.м., ванної кімнати площею 2,5 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м., вбудованої шафи площею 1,4 кв.м., коридору площею 10,3 кв.м. та обладнана однією лоджією площею 1,8 кв.м. (а.с. 15,16), належить на праві спільної часткової власності сторонам по справі, а саме: ОСОБА_5 належить на праві власності 1/2 частина квартири, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/4 частині.

Виділяючи у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 9,3 кв. м., суд першої інстанції не врахував, що ця кімната не відповідає його частці у праві спільної часткової власності та він не надавав своєї згоди на виділення йому у користування найменшої кімнати у квартирі.

Крім того, виділяючи у користування ОСОБА_5 лоджію, суд позбавив ОСОБА_2 права на користування таким приміщенням, незважаючи на те, що таке приміщення має залишитися у спільному користуванні співвласників квартири, оскільки іншою лоджією квартира не обладнана.

З урахуванням того, що спірна квартира складається із трьох кімнат різною площею (кімната №1 площею 9,3 кв.м., кімната №2 площею 12,7 кв.м., кімнат №3 площею 17,4 кв.м.)та відповідач категорично заперечує проти виділення йому кімнати найменшою площею, яка не відповідає його частці у спільній сумісній власності, колегія суддів приходить до висновку, що визначення порядку користування квартирою, який би в даному випадку у рівній мірі забезпечував права всіх співвласників, є неможливим.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо можливості встановлення порядку користування квартирою та розподілу фінансово-особового рахунку, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою та розподілу фінансово-особового рахунку.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п. п.1, 4 ч.1 ст.309, 313- 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2016 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» про визначення порядку користування квартирою та розподіл фінансово-особового рахунку скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: