Провадження № 2/522/2836/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л. В.

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 01.09.2015 року звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, уточнивши вимоги, просила стягнути з відповідачів на її користь 3% річних та інфляційні витрати від суми простроченої заборгованості за період з 03.10.2014 року по 02.02.2016 року, судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що 26 грудня 2011 року позичала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 78 000 доларів США строком до 26 серпня 2013 року, проте заборгованість своєчасно повернута не була. З огляду на що позивачка вважає, що відповідачі мають сплати на її користь 3% річних, починаючи з 03.10.2014 року по 02.02.2016 року (погашення основного боргу у порядку примусового виконання рішення суду від 25.04.2014 року по справі №522/3679/13) та суму індексу інфляції за весь час прострочення заборгованості.

Представник позивача ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 16.08.2016 року) у судове засідання 24.07.2017 року не зявився, надав до суду заяви, за якими позов підтримав та просив задовольнити, а справу розглядати за його відсутності.

Відповідачі у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. Від ОСОБА_2 до суду надійшли письмові заперечення (т.1, а.с.158), згідно яких позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та просила відмовити, заперечувала проти розрахунку позивача 3% річних та інфляційних витрат, вважає неправильно розраховано. Вважає, що у звязку з набранням законної сили рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.10.2014 року правовідносини, які виникли між ними, відносно грошового зобовязання були вичерпані та ОСОБА_1 досягла кінцевого результату стягнення грошової заборгованості. Зауважила, що індекс інфляційних збитків до грошового зобовязання в іноземній валюті застосовувати неможливо.

Згідно з ст.197 ЦПК України, у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі необхідно постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Судом встановлено, що 26 грудня 2011 року ОСОБА_2 було складено розписку, за змістом якої вона отримала від ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 78 000 доларів США, яку зобовязалась повернути до 26 серпня 2013 року. З розписки вбачається, що грошові кошти отримані ОСОБА_2 за згодою її чоловіка ОСОБА_3, що підтверджується здійсненим ним надписом на розписці, датованим 26 грудня 2011 року.

Даний факт знайшов підтвердження в рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2014 року у справі №522/3679/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, яке набрало законної сили 14 липня 2014 року (с. Нікітіна С.Й.) (а.с.5). Даним рішенням було стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у солідарному порядку суму грошових коштів у розмірі 624 000 гривень та судові витрати у розмірі 3 670,40 гривень.

За рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.10.2014 року у справі №522/13724/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів, яке набрало законної сили 02 червня 2015 року на підставі ухвали Апеляційного суду Одеської області по справі №22-ц/785/1947/15, якою вказане рішення залишено без змін. Судом за даним рішенням було солідарно стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму процентів за користування позикою за весь період користування позикою до 02 жовтня 2014 р. у розмірі 223 948, 08 грн. та суму 3% річних за період з 26 серпня 2013 року по 02 жовтня 2014 року у розмірі 33 876, 74 грн. (а.с.6-11).

З копії ухвали ВССУ від 05 серпня 2015 року у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2015 року вбачається, що вказані рішення першої та апеляційної інстанції залишені без змін.

З розглядом даної справи встановлено, що головним державним виконавцем Приморського районного відділу ДВС ОМУЮ ОСОБА_5 02.02.2016 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП№44081737 з примусового виконання виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси, виданого 15 липня 2014 року по справі №522/3679/14-ц.

Згідно постанови державного виконавця борг у розмірі 627 670, 40 грн. за виконавчим документом стягнуто у повному обсязі та перераховано стягувачеві.

Отже, суд вбачає, що основна сума боргу за розпискою від 26.12.2011 року була погашена відповідачами.

Будь-яких доказів повного чи часткового виконання Відповідачами рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2014 року у справі №522/13724/14-ц у відповідачами до суду не надані та у матеріалах справи не містяться.

У частині другій статті 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України.

За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобовязання припиняються його виконанням, проведеним належним чином.(ст.599 ЦК України).

Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Згідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як було встановлено судом, відповідачка ОСОБА_2 прострочила свої грошові зобовязання за договором позики та у строк, передбачений розпискою, не повернула суму позики. Сума основного боргу була стягнута на користь ОСОБА_1 лише у порядку примусового виконання рішення суду від 25.04.2014 року, ухваленого по справі №522/3679/14-ц.

Отже суд вбачає, що прострочення існувало до 02.02.2016 року.

Не сплачуючи заборгованість відповідачі порушили вимоги діючого законодавства України, а саме: ст. 526 ЦК України яка передбачає, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. ст. 629 ЦК України, згідно якої, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10, від 27.01.2016 року по справі №6-771цс15). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобовязання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У цьому випадку судом не встановлено обставин, за яких позивач може бути звільнений від доказування обставин, на які він посилається.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та вважає, що остання має право лише на стягнення з відповідачів 3% річних від простроченої суми боргу, починаючи з 03.10.2014 року по 02.02.2016 року.

У частині вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідачів на її користь інфляційних збитків від простроченої суми боргу суд відмовляє в задоволенні.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як відзначає ВСУ (аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві), зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті Україні гривні.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Розрахунок процентів

Сума боргу (долл)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
7800003.10.2014 - 02.02.20164883 %3127.97

Таким чином, загальна сума процентів за договором складає 3127.97 доларів США.

Таким чином, 3% річних від простроченої суми боргу 78 000, 00 дол. США за період з 03.10.2014 року по 02.02.2016 року складають 3 127, 07 дол. США, що за курсом НБУ на день постановлення рішення становить 80 951, 86 грн. (вісімдесят тисяч девятсот пятдесят одна гривень 86 копійок) (1 дол. = 25, 88 дол. США).

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч. 4 ст. 65 СК України, договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Таким чином, вимога позивачки щодо покладення солідарного обовязку з виконання зобовязань ОСОБА_2 на ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми боргу за період з 03.10.2014 року по 02.02.2016 року у сумі 80 951, 86 грн. (вісімдесят тисяч девятсот пятдесят одна гривень) 86 копійок.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до змісту ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 654, 00 грн. (квитанція №16 від 31.08.2015 року), проте з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог у рівних частках, а саме, по 404, 76 грн. з кожного

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, ч.2 197, 208-210, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 509, 525, 526, 530, 533, 610-612, 625, 1046, 1048-1050 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми боргу за період з 03.10.2014 року по 02.02.2016 року у сумі 80 951, 86 грн. (вісімдесят тисяч девятсот пятдесят одна) гривень 86 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 404 (чотириста чотири) грн. 76 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 404 (чотириста чотири) грн. 76 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домусчі Л. В.

24.07.2017