Провадження № 22-ц/780/3420/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 12.07.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 15 лютого 2011 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 4 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов укладеного договору, він складався із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг, й Тарифів банку, з якими відповідач була ознайомлена. Оскільки ОСОБА_2 свої зобов'язання за цим договором належним чином не виконувала, у неї станом на 31 липня 2016 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 16 422,68 грн., яку позивач просив стягнути на свою користь.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 15 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н шляхом приєднання (ч. 1 ст. 634), згідно умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 4 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг й Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. При цьому відповідач ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді.

Згідно із п. 5.12. Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін.

Звертаючись до суду з позовом, представник банку вказав, що у зв'язку з невиконанням взятих на себе зобов'язань станом на 31 липня 2016 року відповідач має заборгованість в загальному розмірі 16 422,68 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 4 702,42 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 9 112,21 грн., заборгованості за пенею та комісією - 1 349,83 грн., штрафу (фіксованої частини) - 500 грн. та штрафу (процентна складова) - 758,22 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог, і при цьому позивачем при зверненні до суду за захистом свого порушеного права пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Суд першої інстанції вказані обставини справи та роз'яснення постанови Пленуму не врахував, відмовляючи у задоволені позову з посиланням на ст. 267 ЦК України, тобто з підстав пропуску строку позовної давності, одночасно дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, що в свою чергу є неправильним з огляду на те, що відмовляти в позові через пропуск без поважних причин строку для звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України, якою встановлена презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Так, у частинах 1, 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідач була повідомлена про зміст цих Умов та Правил, а також про Тарифи банку, та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» www.prіvatbank.ua, про що зазначено у самій анкеті-заяві.

Кредитний договір, укладений між сторонами, недійсним не визнавався, його недійсність прямо не встановлена законом, а відтак він є чинним і підлягає виконанню. При цьому на підтвердження своїх вимог банк надав суду розрахунок заборгованості скріплений гербовою печаткою ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому відображено рух коштів та складові кредитної заборгованості ОСОБА_2

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За таких обставин, суд першої інстанції в порушення норм матеріального права на зазначене уваги не звернув, не врахував, що зобов'язання відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України припиняється з підстав, передбачених договором, або законом (ст. ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України) і дійшов до помилково висновку про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позовні вимоги банку про стягнення з позичальника заборгованості за кредитом в розмірі 4 702,42 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 9 112,21 грн. є обґрунтованими.

Разом з тим, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за строків платежів в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій.

У той самий час, п. 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договору свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Однак, у заявлених позовних вимогах позивач вимагає стягнення одночасно заборгованості за пенею і комісією (без належного розмежування), штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова).

Таким чином висновок суду першої інстанції в частині стягненні штрафів і пені узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеній в постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Що ж стосується пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого наполягала відповідач та зазначив суд в оскаржуваному рішенні, то колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, згідно з правилами користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що кредитний договір від 15 лютого 2011 року б/н укладено на строк 12 місяців, при цьому ПАТ КБ «ПриватБанк» в суді першої інстанції було надано виписку по картковому рахунку ОСОБА_2, з якого вбачається, що позичальник протягом 2013-2015 років користувалася карткою (знімала грошові кошти, проводила розрахунки за товар), а також здійснювала поповнення рахунку в терміналі самообслуговування, що свідчить про пролонгацію строку дії картки та обґрунтованості доводів позивача про те, що такий строк встановлений до вересня 2018 року.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином підстав для відмови в задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, про застосування якого просила відповідач, немає.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог із одночасним застосування строку позовної давності не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи і відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем, а саме 1 378,00 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 515,80 грн. за подання апеляційної скарги, а всього - 2 893,80 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 4 702,42 грн. заборгованості за кредитним договором, 9 112,21 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом та 2 893,80 грн. судового збору, а всього - 16 708,43 грн. (шістнадцять тисяч сімсот вісім гривень сорок три копійки).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

М.В. Мережко