Справа № 345/2820/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1155/2017
Головуючий у 1 інстанції Гринів М. А.
Суддя-доповідач Фединяк
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого- судді Фединяка В.Д.

суддів: Горблянського Я.Д.,Матківського Р.Й., секретаря Капущак С.В.

з участю ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2

ОСОБА_3 її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Калуської міської ради Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Держгеокадастру про припинення права власності на ? частину житлового будинку із виплатою компенсації, визнання права власності на житловий будинок в цілому, визнання недісним рішення виконавчого Калуської міської ради №74 від 20 лютого 2001 року та скасування права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 07 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з указаним позовом із врахуванням збільшених позовних вимог зазначав, що йому та ОСОБА_3 на праві власності належить по ? частині житлового будинку №57 по вул. О. Пчілки в м. Калуші Івано-Франківської області. Даний будинок сторони успадкували від своїх батьків 24 червня 1960. У квітні 1960 року погоджено порядок користування та володіння кімнатами (площами) житлового будинку між ними, який було зареєстровано у Калуському БТІ. Свою частину будинку відповідач зруйнувала особисто, без згоди позивача, в 1983-1984 рр., отримавши за це компенсацію в повному розмірі, так як у 80 роках на території спірного будинковолодіння планувалось будівництво житлового кварталу. На даний час на території домоволодіння, що на вул. О.Пчілки, 57 в м. Калуші на місці частки відповідача знаходяться частина фундаменту та залишки колишніх старих будівельних матеріалів, частина кімнат відповідача непридатна для проживання. Посилаючись на те, що він має намір самостійно реконструювати свою частину будинку та привести її у придатний для проживання стан, однак ОСОБА_3 відмовляється звернутись із заявою про припинення права власності на зруйновану частку майна до Реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції, крім того він готовий компенсувати ОСОБА_3 частку у зазначеному майні, просить припинити право власності за ОСОБА_3 на ? частину житлового будинку №57, що на вул. О. Пчілки в м. Калуш Івано-Франківської області з виплатою вартості цієї частки за рахунок ОСОБА_1 в розмірі відповідному до висновку судової будівельно-технічної експертизи; визнати право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок №57, що на вул. О. Пчілки в м. Калуш Івано-Франківської області загальною площею 61,5 м. в цілому; визнати недійсним (незаконним) рішення виконавчого комітету Калуської міської ради від 20 лютого 2001 року №74 про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0.05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, кадастрові №260400000 та №:10:004:0079, розташовані по вул. О.Пчілки, 57 в м. Калуші, визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю І-ІФ №004188, виданий ОСОБА_3 30 березня 2001 року виконавчим комітетом Калуськоїї міської ради на земельну ділянку площею 0.05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. О.Пчілки, 57 в м. Калуші, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №174/01-24, скасувати державну реєстрацію права власності на імя ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав України та стягнути на його користь судові витрати по справі.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 07 червня 2017 року ОСОБА_1 Я, відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на те, що суд неповно зясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що ОСОБА_3 отримала компенсацію за спірний будинок в 1984 році згідно діючого на той час законодавства, а тому шкода при припиненні права власності ОСОБА_3 на ? частину будинку є неістотною. Крім того, висновок суду про необхідність спочатку доведення позивачем факту можливості поділу майна в натурі є передчасним та неправильним, так як відповідачка не заперечувала факту знищення своєї частини та отримання за це грошової компенсації. Зазначає, що при прийнятті рішення виконкому Калуської міської ради про надання ОСОБА_3 земельної ділянки було перевищено повноваження вказаного виконкому міської ради та зазначає, що відповідно до розяснень Держземагенства від 17 червня 2014 року у випадку виникнення спільної часткової власності на один житловий будинок, виникає і спільна часткова власність на земельну ділянку, на якій він розміщений. Тому виданий ОСОБА_3 акт на землю є незаконним та спрямований на унеможливлення подальшої приватизації ОСОБА_1 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку.Згідно відповіді Державного архіву Калуської міської ради відсутні інші крім заяви, документи передбачені Порядком передачі земельних земельних ділянок у власність.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просить задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_3 вважає оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим і просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням виконавчого комітету Калуської міської ради від 20 лютого 2001 року №74 , з дотриманням вимог земельного законодавства передано ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку площею 0.05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул.О.Пчілки, 57 в м. Калуші. Також суд вважав, що відповідно ст.365 ЦК України відсутні підстави для припинення права власності ОСОБА_3 на 1/2 частку вказаного житлового будинку та визнання права власності за позивачем на житловий будинок в цілому, оскільки відповідачка не погоджується на грошову компенсації за належне їй майно.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, згідно дублікату свідоцтва про право на спадщину серії ВТІ №360524 від 24.06.1960, який має статус оригіналу, посвідчено, що єдиними спадкоємцями спадкового майна померлого ОСОБА_5 - домоволодіння, що знаходиться за адресою: вул. Л. Українки, 57 (47), м. Калуш - є ОСОБА_6 (жінка), ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_1 (син), по 1/3 частки кожному (а.с.4, том №1).

01.06.1963 ОСОБА_6 подарувала свою 1/3 частки зазначеного вище будинковолодіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.6, том №1).

Відповідно до довідки №243 від 29.10.2009, виданої головним архітектором м. Калуша виконавчого комітету Калуської міської ради Івано-Франківської області, адреса житлового будинку, що знаходиться за адресою вул. О. Пчілки, 57 є колишньою вул. Л. Українки, 47 (а.с.22).

Згідно копії сторінки реєстраційної книги №8 стосовно запису про реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна по вул. О. Пчілки, 57 в м. Калуш Івано-Франківської області, власниками зазначеного майна є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.2, том №2).

Тобто, як вбачається із наведеного, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належить по ? частині житлового будинку №57 по вул. О. Пчілки в м. Калуші Івано-Франківської області.

Відповідно до частини першої статті 30 ЗК України 1990 року, що був чинним до 1 січня 2002 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Статтею 67 ЗК України 1990 року передбачено, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше, зокрема, у містах - 0,1 гектара.

Положення ст. ст. 13, 14 Конституції України встановлюють, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 ЗК України від 18.12.1990 ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування ОСОБА_7 народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 ЗК України 1990 року.

Згідно рішення виконавчого комітету Калуської міської ради від 28 листопада 2000 року №523 затверджено погоджені проекти впорядкування прибудинкових територій між спрівласниками будинковолодінь по вул. О.Пчілки, 57 у м.Калуші та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 виділено кожному по 1807 кв.м. земельної ділянки для обслуговування житлового будинку.

Зазначене рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не оскаржують.

У п. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 15092 "Про приватизацію земельних ділянок" (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані її для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною ОСОБА_7 народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом.

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною ОСОБА_7 народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути акта на право приватної власності на землю.

Згідно державного акта на землю серії І-ІФ №004188 від 30.03.2001 (а.с. 188-189, том№1) та технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с. 237-248, том №1), ОСОБА_3, на підставі рішення виконавчого комітету Калуської міської ОСОБА_7 народних депутатів за №74 від 20.02.2001, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована на вул. О. Пчілки, 57 в м. Калуш для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель/присадибна ділянка.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст.ст.10, 11 цього ж Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.60 цього ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даказів того, що при передачі ОСОБА_8 у приватну власність земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована на вул. О. Пчілки, 57 в м. Калуші для будівництва та обслуговування житлового будинку допущено порушення право власності чи користування земельною ділянкою ОСОБА_9 позивачем суду не подано.

За таких обставин, рішення суду у цій частині відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК, ст. 48 Закону "Про власність").

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК).

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно з положеннями ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користуванням майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-68цс14, який в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

При вирішенні вказаного спору необхідно враховувати, що для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи її власності.

При цьому особу може бути позбавлено її власності лише на умовах, передбачених законом, виходячи з вимог розумності та справедливості.

Питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, також робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи по цивільної справи №345/2820/15-ц, на день проведення експертизи залишилося збереженим в натурі 8,39 % конструктивних елементів житлового будинку №57 по вул. О. Пчілки м. Калуш із 1/2 частини, що належить ОСОБА_3 Ринкова вартість цієї частини становить 41030 грн. (а.с. 134-151, том №1).

Разом з тим, суд правильно врахував, що значимість шкоди та її істотність, слід оцінювати не тільки правом власності на ? частину будинковолодіння, а також тим, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,05 га для обслуговування своєї частини будинку і державний акт про право власності на земельну ділянку виданий у ОСОБА_3 з дотриманням вимог земельного законодавства України.

Доводи апеляційної скарги теж не спростовують правильності висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні, тому не можуть бути підставою для скасування справедливого, по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.

За таких обставин, колегія суддів вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення, за доводами апеляційної скарги не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити. Рішення Калуського міськрайонного суду від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Судді: В.Д.Фединяк

ОСОБА_10

ОСОБА_7