У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернівецького обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк», третя особа - ОСОБА_7, про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 24 грудня 2007 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк» ), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк»), укладений договір поруки № 1663 на забезпечення зобов'язань за кредитним договором від 05 грудня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_7 строком до 28 листопада 2017 року.

Вважала, що договір поруки є припиненим, оскільки банк пропустив шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя від дня настання нового строку виконання основного зобов'язання.

Просила суд визнати договір поруки від 24 грудня 2007 року припиненим.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано припиненою поруку, що виникла з договору поруки від 24 грудня 2007 року № 1663, укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ «Ощадбанк» в особі філії - Чернівецького обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк».

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 про відкликання касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції неодноразово листом просив заявника надіслати письмове підтвердження щодо подання зазначеної заяви та пояснити чи зрозумілі наслідки відкликання касаційної скарги, проте таке підтвердження на адресу суду не надійшло, у зв'язку з чим суд розглядає касаційну скаргу.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 05 грудня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_7 укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 909, відповідно до п.1.1 якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 500 тис. грн зі сплатою 16,5% річних. Згідно з п.1.2 договору остаточним терміном погашення кредиту є 28 листопада 2017 року (а. с. 9−11).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24 грудня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_6 укладений договір поруки № 1663, згідно з п. 1 якого позивачка зобов'язалася перед кредитором відповідати солідарно з ОСОБА_7 у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (а. с. 12).

У зв'язку з порушенням позичальником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 серпня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9 заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 05 грудня 2007 року № 909 у розмірі 1 251 029 грн 56 коп. (а. с. 32, 33).

Постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції ОСОБА_10 від 20 вересня 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці 06 вересня 2013 року про стягнення заборгованості у розмірі 1 251 029 грн 56 коп. (а. с. 16).

З огляду на визначений статтею 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники, не можуть заявляти в суді тотожний позов.

Установлені судовим рішенням, що набрало законної сили, обставини, зокрема й у цивільній справі, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж особи або особа, щодо якої або яких встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, а також на зміст статей 553, 559 ЦК України у разі, якщо є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором та відмову в задоволенні зустрічного позову поручителя про визнання недійсним договору поруки, в якому суд розглядав питання дійсності договору поруки, і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про визнання поруки припиненою суд повинен враховувати встановлені таким судовим рішенням зазначені обставини.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2017цс15.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі не встановлення такого строку порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Умови договору поруки про її дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не означають установлення строку припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому у такому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З положень ч. 4 ст. 559 ЦК України вбачається, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми.

При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15.

Оскільки Шевченківський районний суд м. Чернівці 20 серпня 2013 року розглядав питання дійсності договору поруки, стягнув солідарно з кредитора та поручителя заборгованість за кредитним договором, тобто встановив дійсність поруки, і це рішення набрало законної сили, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову ОСОБА_6 у позові про визнання поруки припиненою.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак