Ухвала

іменем україни

13 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Радомишльська міська рада Житомирської області, Радомишльська державна нотаріальна контора, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_8, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Радомишльської міської ради про визнання права власності на частину спадкової квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнили та остаточно просили визнати за ними як за спадкоємцями першої черги за законом право власності на 1/3 ідеальної частини за кожним житлової квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_7

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що при зверненні до Радомишльської державної нотаріальної контори для оформлення документів на спадщину були встановлені обставини, за яких вони не змогли отримати свідоцтво про право на спадщину. З'ясувалося, що спадкодавець ОСОБА_7 не оформив у встановленому законом порядку право власності на спадкове майно - вищевказану квартиру, а саме: не здійснив державної реєстрації нерухомого майна, придбаного за договором купівлі-продажу та посвідченого нотаріусом. За захистом свого права звернулися до суду з цим позовом.

ОСОБА_8 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на частину спірної квартири, який у подальшому просила залишити без розгляду.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_8 залишено без розгляду.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року скасовано рішення суду першої інстанцій й ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3, ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції або передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, керуючись ст. 1218 ЦК України, виходив із того, що на момент смерті спадкодавець ОСОБА_7 не набув права власності на спірну квартиру, оскільки правовстановлюючий документ на будинок не було зареєстровано у встановленому законом порядку, а відтак і спадкоємці не можуть набути права власності в порядку спадкування на майно, що не належало спадкодавцю за життя.

Проте з такими висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд виходячи з наступного.

За правилами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в абз. 2, 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд на підставі наявних у справі доказів обґрунтовано вважав установленим, що ОСОБА_7 за власною волею, добровільно, розуміючи наслідки угод, уклав договір купівлі-продажу житлової квартири, тобто реалізував свою волю на оплатне набуття у власність належного ОСОБА_5 майна на погоджених сторонами умовах. Державна реєстрація правочину була здійснена нотаріусом, видано відповідні витяги. При цьому апеляційний суд правильно врахував, що відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_7 на час відкриття спадщини не свідчить про відсутність волі відчужувача ОСОБА_5, яка за життя набувача у будь-який спосіб не оспорювала укладений правочин, розпорядилася належним їй нерухомим майном шляхом його відчуження з власної волі у передбаченому законом порядку.

За таких обставин правильним є висновок апеляційного суду про те, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 вищевказана квартира повинна ввійти до спадкової маси як власність, що належала спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилася внаслідок його смерті.

Разом із тим апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати, що непроведення ОСОБА_7 реєстрації права власності на придбану ним квартиру позбавляє його спадкоємців права ставити питання про визнання в порядку спадкування права на майно, набуте спадкодавцем за договором купівлі-продажу, який не оспорений і не визнаний судом недійсним.

На спростування доводів ОСОБА_8 про те, що їй належить Ѕ частини квартири як частки в майні подружжя, набутого в період шлюбу, через істотність збільшення її вартості, внаслідок проведення нею разом із покійним чоловіком ОСОБА_7 капітального ремонту, апеляційний суд зазначив, що проведені перепланування та облаштування зручностей квартири у встановленому законом порядку не зареєстровані, проведені подружжям самовільно без отримання необхідних дозволів на виконання вказаних робіт. Крім того, відсутнє будь-яке судове рішення про визнання вказаного майна, належного ОСОБА_7, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя через збільшення його вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат безпосередньо дружини ОСОБА_8

При цьому апеляційний суд належно оцінив ту обставину, що рішенням апеляційного суду Житомирської області від 16 грудня 2013 року відмовлено ОСОБА_8 у задоволенні її позову про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 у період із січня 2006 року по 08 вересня 2008 року, визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею право власності на Ѕ частини вказаної квартири. У зв'язку з цим апеляційний суд правильно вважав недоведеними і необґрунтованими доводи ОСОБА_8 про те, що спадкове майно складається із Ѕ частини спірної квартири і позивачам повинно належати по 1/6 ідеальних частини квартири.

За таких обставин правильним, законним та обґрунтованим є висновок апеляційного суду про задоволення указаного позову, оскільки позивачі довели факт належності на праві власності спірної квартири померлому батькові, наявність перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-61, 212, 303 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо неправильно установлених обставин справи, недослідження належним чином доказів у справі є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваного рішення апеляційного суду, яке є достатньо повним та обґрунтованим.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Разом із тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що статтею 1 ЦПК України установлено, що завданнями цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У зв'язку з цим, за встановлених обставин справи, колегія суддів не вбачає підстав для висновків про неправильність чи незаконність рішення апеляційного суду по суті вирішеного спору.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко