Справа № 302/147/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Джуга С.Д.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації на рішення Міжгірського районного суду від 19 травня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації про скасування наказів, стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду і відсторонення від роботи та моральної шкоди, -

встановила:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася у суд із даним позовом, який уточнила та обґрунтувала наступним. З 25.06.2001 року вона працювала сестрою медичного стаціонару (палатною) відділення інтенсивної терапії та анестезіології Міжгірської райлікарні, її роботодавцем був сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА (відповідач). 14.07.2016 р. її було звільнено з роботи на підставі Наказу № 426-к від 14.07.2016 року. Вона оскаржила у судовому порядку це звільнення і рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16.11.2016 р. у справі № 302/701/16-ц її поновлено на попередній роботі. Це рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 допущено до негайного виконання. 17.11.2016 року позивачка звернулася до відповідача із заявою виконати рішення суду щодо поновлення її на роботі, а також, 17.11.2016 року подала до Міжгірського РВ ДВС виконавчий лист Міжгірського районного суду від 16.11.2016 р. у справі № 302/701/16-ц щодо поновлення її на попередній роботі за рішенням суду в примусовому порядку. 21.11.2016 р. на підставі цього виконавчого листа державним виконавцем Міжгірського РВ ДВС було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 24.11.2016 року відповідач видав наказ № 580-к про поновлення позивачки на роботі такого змісту: "Поновити ОСОБА_2 на попередній посаді медичною сестрою Міжгірської районної лікарні з 17.11.2016 року". 25.11.2016 р. відповідач видав наказ № 110-о "Про відсторонення від роботи ОСОБА_2." такого змісту: "Відсторонити медичну сестру Міжгірської райлікарні ОСОБА_2 від роботи з 25.11.2016 р. у зв'язку з не проходженням нею чергової атестації". 29.11.2016 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з виконання рішення суду про поновлення позивачки на попередній роботі.

30.12.2016 року Міжгірським районним судом винесено ухвалу в справі № 302/701/16-ц, згідно якої виправлено помилку у виконавчому листі, що був виданий позивачці 16.11.2016 р. в частині негайного поновлення на попередній роботі у відповідача. На підставі цієї ухвали 30.12.2016 року судом видано позивачці інший виконавчий лист, зміст якого вже відповідав резолютивній частині рішення суду, який позивачка 10.01.2017 р. звернула до примусового виконання через Міжгірський РВ ДВС. За цим виконавчим листом відкрито виконавче провадження, яке в подальшому закрито.

Рішення Міжгірського районного суду від 16.11.2016 року в справі № 302/701/16-ц про поновлення ОСОБА_2 на роботі, оскаржуване сторонами до апеляційного суду і скасоване рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21.02.2017 р.

29.11.2016 р. вона звернулася до відповідача із запитом, в якому просила надати інформацію про те, чи є в Міжгірській районній лікарні така посада як медична сестра Міжгірської райлікарні, на який отримала відповідь, що в Міжгірській райлікарні наявні 178,5 ставок посади медичної сестри, в т.ч.: сестра медична стаціонару, сестра медична операційна, сестра медична анестезист, сестра медична поліклінічного відділення, інші. За цих підстав вважає, що відповідач не поновив її на попередній роботі, бо згідно наказу № 580-к від 24.11.2016 р. вона поновлена на посаді, якої у відповідача не існує, а тому, позивачка 19.12.2016 року повторно звернулася до відповідача із заявою про поновленні її на попередній роботі на підставі вищевказаного рішення суду. Натомість відповідач рішення суду не виконав, а також за період з 17.11.2016 р. по час звернення з позовом до суду не нараховував та відповідно не виплачував позивачці заробітну плату, до роботи її не допускає. Рішення про відсторонення позивачки від роботи без збереження заробітної плати не приймав. Вважає, що наказ відповідача про відсторонення її від роботи не ґрунтується на законі, бо ним порушено право позивачки на працю, прийняття цього наказу призвело до вимушеного прогулу, тому відповідач має виплатити їй середній заробіток.

Внаслідок порушення відповідачем трудових прав вона не працює, перебуває у вимушеному прогулі, не отримує заробітну плату на отримання якої мала підстави розраховувати і розраховувала. За цих підстав її сім'я опинилася у скрутному матеріальному становищі, діти позивачки не мають належного утримання. Для свого та належного утримання дітей позивачка вимушена докладати додаткових зусиль для організації її життя. Таке порушення відповідачем її законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації її життя.

Посилаючись на викладене просила суд: 1) стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі з 17.11.2016 року по час вирішення справи; 2) визнати незаконним та скасувати наказ №580-к від 24.11.2016 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_2.»; 3) визнати незаконним та скасувати наказ №110-о від 25.11.2016 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_2.»; 4) стягнути з відповідача на її користь середній заробіток, як оплату вимушеного прогулу з час її незаконного відсторонення від посади за період з 25.11.2016 року по час вирішення справи; 5) стягнути з відповідача на її користь 17000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Міжгірського районного суду від 19 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з сектору охорони здоров'я Міжгірської РДА на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу і відсторонення від роботи в період з 17.11.2016 по 18.05.2017 року в сумі 11670,12 грн. та 2000 грн. моральної шкоди. В решті вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку в сумі 1945,02 грн.

Додатковим рішенням Міжгірського районного суду від 30.0.52017 року стягнуто з сектору охорони здоров'я на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Ухвалою Міжгірського районного суду від 30.05.2017 року виправлено описку (арифметичну помилку) в рішенні Міжгірського районного суду від 19.05.2017 року, а саме, замість суми стягнення 11670,12 грн. вважати парильним 11863,89 грн.

На дане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій не погоджується з мотивувальною частиною рішення, яку просить змінити. Зокрема вказує на помилковість висновків суду щодо правомірності оскаржуваних нею наказів від 17.11. та 24.11.2016 року.

Також, дане рішення оскаржено в апеляційному порядку сектором охорони здоров'я Міжгірської РДА. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на необґрунтоване стягнення судом середнього заробітку та моральної шкоди, зважаючи на висновок суду щодо правомірності наказів від 17.11. та 24.11.2016 року. Також посилається на те, що судом здійснено неправильний розрахунок середнього заробітку. Додатково вказує на протиправність стягнення з відповідача судового збору додатковим рішенням суду.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи і підстави апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, тоді як апеляційна скарга сектору охорони здоров'я Міжгірської РДА - задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працювала у відповідача сестрою медичного стаціонару палатного відділення інтенсивної терапії та анестезіології (ВАІТ) з 25.06.2001 року.

Наказом сектору охорони здоров'я Міжгірської РДА № 426-к від 14.07.2016 р. ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с.5).

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16.11.2016 р. (справа № 302/701/16-ц) поновлено ОСОБА_2 на попередній роботі - медичною сестрою Міжгірської райлікарні та стягнуто з сектору охорони здоров'я Міжгірської РДА середній заробіток за час вимушеного прогулу без врахування загальнообов'язкових платежів з 15.07.2016 р. по 16.11.2016 р. в сумі 6768 грн. 67 коп. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та оплати за весь час вимушеного прогулу допущено до негайного виконання (а.с.6).

Згідно наказу № 580-к від 24.11.2016 р. керівника сектору охорони здоров'я Міжгірської РДА - ОСОБА_2 поновлено на попередній посаді медичної сестри Міжгірської районної лікарні з 17.11.2016 р. з виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі вказаного рішення суду (а.с.7).

Згідно наказу № 110-0 від 25.11.2016 р. відсторонено ОСОБА_2 від роботи з 25.11.2016 р. у зв'язку з непроходженням нею чергової атестації з наданням терміну для проходження такої до 26.11.2016 р. (а.с.8).

ОСОБА_2 атестацію так і не пройшла, що визнається сторонами.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21.02.2017 р. скасовано рішення Міжгірського районного суду від 16.11.2016 р., та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 (а.с.26, 27).

На підставі зазначеного рішення сектором охорони здоров'я Міжгірської РДА 06.03.2017 р. видано наказ № 97-к, яким скасовано наказ № 24.11.2016 р. № 580-к про поновлення на роботі ОСОБА_2 (а.с.48), проведено відповідні записи в трудову книжку (а.с.70-77) і 13.03.2017 р. ОСОБА_2, видано трудову книжку на руки про що вона розписалася у Журналі руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с.182, 183).

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу № 580-к від 24.11.2016 р. про поновлення її на роботі, оскільки такий узгоджується з матеріалами справи.

Зокрема, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 02.03.2017 року (а.с.49) відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_2 та залишено в силі ухвалу Міжгірського районного суду від 22.12.2016 року, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2 на постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, яке здійснювалося на підставі рішення Міжгірського районного суду від 16.11.2016 року. Вказаною ухвалою апеляційного суду констатовано, що наказ № 580-к від 24.11.2016 р. відповідає рішенню суду першої інстанції, і таким здійснено повне та фактичне виконання судового рішення. Дані обставини не підлягають доведенню згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, а тому, всі доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо незаконності вказаного наказу підлягають відхиленню.

Також на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 110-0 від 25.11.2016 р. про відсторонення ОСОБА_2 від роботи.

Так, згідно ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Положення про атестацію молодших спеціалістів з медичною освітою, затвердженого Наказом МОЗ від 23.11.2007 року за №742 (далі по тексту - Положення) атестація молодших спеціалістів з медичною освітою проводиться з метою підвищення їх кваліфікації, професійного рівня, вона спрямована на вдосконалення та поліпшення якості медичного обслуговування населення.

Основним завданням атестації молодших спеціалістів з медичною освітою є визначення обсягу знань, практичних навиків, ступеня володіння ними, застосування в професійній діяльності, своєчасного підвищення кваліфікації фахівців та вирішення питань щодо подальшого їх використання.

Згідно з п.1.8 Положення, атестація молодших спеціалістів з медичною освітою здійснюється один раз на п'ять років. За бажанням фахівця при наявності необхідного стажу роботи атестація на присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії може бути проведена і через менший строк, але не раніше ніж через рік з моменту попередньої атестації. У разі позачергової атестації термін наступної атестації встановлюється через 5 років.

Даним пунктом передбачена необхідність проходження атестації молодшим спеціалістам з медичною освітою, до якої відноситься і посада позивача, та встановлена періодичність такої атестації - один раз на п'ять років.

Сторонами по справі не заперечується, що востаннє ОСОБА_2 проходила атестацію у березні 2010 року, а відтак, власник або уповноважений ним орган вправі був ставити питання про проходження нею атестації з березня 2015 року.

Більше того, відповідно до п.3.7 Положення у разі невиконання (неналежного виконання) фахівцем прав та обов'язків, визначених посадовою інструкцією, може проводитися його дострокова атестація. При цьому керівник Закладу направляє до територіальної атестаційної комісії подання, попередньо узгоджене з профспілковою організацією про зняття кваліфікаційної категорії або про її пониження, зазначаючи при цьому підстави для винесення такого рішення і надаючи документи з обґрунтуванням рішення. Подання розглядається в атестаційній комісії, на засідання якої запрошують фахівця без попереднього проходження курсів підвищення кваліфікації і звіту про роботу за фахом за останні три роки. Відсутність працівника на засіданні атестаційної комісії без поважних причин не заважає їй прийняти відповідне рішення.

З матеріалів справи вбачається, що наказом сектору охорони здоров'я Міжгірської РДА від 12.10.2015 року за №90-о утворено комісію з метою проведення службового розслідування щодо розгляду фактів порушення функціональних обов'язків та невідповідності займаній посаді медичної сестри ВАІТ ОСОБА_2 (а.с.51).

За результатом проведення службового розслідування складено акт від 30.11.2015 року згідно якого встановлено суттєві недоліки у виконанні функціональних обов'язків, що дають підстави вважати медичну сестру ВАІТ ОСОБА_2 такою, що не відповідає займаній посаді. Рекомендовано провести атестацію медичної сестри ОСОБА_2, до кінця 2015 року (а.с.53). Після чого, сектор охорони здоров'я декілька разів звертався до позивачки з пропозицією пройти таку атестацію (а.с.54, 55, 57), що нею зроблено так і не було.

Тобто, в даному випадку відповідач вправі був вимагати від позивача проходження атестації й достроково.

Таким чином, у зв'язку з не проходженням ОСОБА_2 обов'язкової для неї атестації (протягом більш як річного періоду), роботодавець правомірно відсторонив її від роботи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують даного висновку. Посилання апелянта на те, що її посадова інструкція не містить вимог щодо кваліфікації стосовно її посади не мають жодного правового значення, оскільки обов'язок проходження медичною сестрою атестації встановлений вищезазначеним Положенням, яке являється відомчим нормативно-правовим актом, дія якого поширюється на всіх працівників галузі охорони здоров'я відповідної категорії.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає, що суд правомірно та обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про скасування наказів від 24.11. та від 25.11.2016 року. Підстав для зміни чи скасування рішення суду в цій частині вимог, немає.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, з наступних підстав.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, ст. 4 ЦПК України.

Так, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами.

Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є, позивач і відповідач.

Позивач - це особа, на захист суб'єктивних прав і охоронюваних інтересів якої порушено цивільний процес, а відповідач - це особа, яка на заяву позивача притягується до відповідальності за порушення чи оспорювання його прав й інтересів.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_2 звернулась у суд із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди до сектору охорони здоров'я Міжгірської РДА.

Звертаючись у суд із даними вимогами, позивач вважала, що саме на даній установі лежить уся матеріально-правова відповідальність, і остання повинна бути самостійним відповідачем у даному спорі, та нести індивідуальну відповідальність перед нею за порушення її прав на працю.

Як зазначено в ст. 18 Основ законодавства про охорону здоров'я, фінансування охорони здоров'я здійснюється за рахунок Державного бюджету України та місцевих бюджетів, фондів медичного страхування, благодійних фондів та будь-яких інших джерел, не заборонених законодавством.

Кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, асигновані на охорону здоров'я, використовуються для забезпечення населенню гарантованого рівня медичної допомоги, фінансування державних цільових і місцевих програм охорони здоров'я та фундаментальних наукових досліджень з цих питань.

Згідно пп.12 п.5 Положення про сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА (а.с.174-177) сектор здійснює фінансування закладів охорони здоров'я, що утримуються за рахунок коштів районного бюджету, контролює ефективне використання ними фінансових, матеріальних і трудових ресурсів.

А відповідно до пп.15 п.5 Положення про сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА сектор здійснює безпосереднє фінансування та бухгалтерський і статистичний облік по всіх медичних закладах району.

Підпунктом 16 п.10 Положення про сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА передбачено, що завідувач сектору розглядає і затверджує кошториси доходів і видатків, штатні розписи і баланси підвідомчих закладів охорони здоров'я.

Таким чином, сектор охорони здоров'я Міжгірської РДА є лише розпорядником бюджетних коштів, забезпечує фінансування медичних закладів та затверджує їх кошториси видатків та витрат.

Однак, безпосереднє використання таких коштів здійснюється самим медичним закладом в межах затвердженого кошторису.

При цьому медичний заклад - Міжгірська районна лікарня є юридичною особою та має необхідний обсяг цивільно-процесуальної дієздатності.

Саме з Міжгірською районною лікарнею виникли трудові відносини у позивачки, саме там вона займала посаду згідно штатного розпису даного закладу та отримувала заробітну плату.

Тобто, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди безпосередньо впливають на права та інтереси Міжгірської районної лікарні, оскільки стягнення таких сум повинно здійснюватися за рахунок фонду заробітної плати даної установи.

Виходячи із зазначених правовідносин, матеріально-правову відповідальність за даними вимогами повинні нести перед ОСОБА_2 співвідповідачі: сектор охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації та Міжгірська районна лікарня, а не самостійно сектор охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації, так-як це суперечить вимогам трудового законодавства.

А звідси, суд першої інстанції, безпідставно вважав, що сектор охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації є достатнім самостійним відповідачем у даному спорі.

Як зі змісту позовної заяви, так і матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 пред'являла позовні вимоги також, і до Міжгірської районної лікарні, і така не виступала стороною у даній справі.

За загальним правилом ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача.

Протягом судового розгляду в суді першої інстанції, позивач ОСОБА_2 не заявляла, клопотання про залучення до участі в справі Міжгірську районну лікарню як співвідповідача наряду із сектором охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації. Та через це, суд не вправі самостійно залучати до участі в справі іншу особу як співвідповідача, оскільки, у протилежному випадку, мало б місце неправомірного втручання суду в диспозитивні права позивача.

Зважуючи на ту обставину, що суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. А звідси, сектор охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації не може нести самостійно матеріально-правову відповідальність перед ОСОБА_2 за даними позовними вимогами, без залучення іншого співвідповідача, яким є Міжгірська районна лікарня, то це є підставою для відмови у задоволенні даних позовних вимог до такого самостійного відповідача за безпідставністю заявлених вимог.

Таким чином, судом першої інстанції ухвалено рішення за неповного з'ясування обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, що у свою чергу призвело до порушення як норм процесуального, так і матеріального законодавства. А це в силу вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині й ухвалення нового рішення про відхилення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду та моральної шкоди.

Також, підлягає скасуванню додаткове рішення суду першої інстанції від 30.05.2017 року, яким стягнуто з відповідача на користь держави судові витрати, позаяк таке стягнення ґрунтувалося виключно на висновку про часткове задоволення позову.

Оскільки за результатом апеляційного розгляду ухвалено рішення фактично в користь відповідача, то останній не повинен нести жодних судових витрат по справі.

У відповідності до ч. 2 ст. 88 ЦПК України сплачений відповідачем судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 704,00 гривні слід компенсувати за рахунок держави Україна в особі управління казначейства у м. Ужгороді Закарпатської області.

Зважуючи на вищевикладене та керуючись вимогами статей 11 212, 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а апеляційну скаргу сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації, задоволити.

Рішення Міжгірського районного суду від 19 травня 2017 року, скасувати, в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду і відсторонення від роботи та моральної шкоди, ухваливши в цій частині вимог нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду і відсторонення від роботи та моральної шкоди, відмовити.

У решті позовних вимог, рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Додаткове рішення Міжгірського районного суду від 30 травня 2017 року, скасувати.

Стягнути з держави Україна в особі управління казначейства у м. Ужгороді Закарпатської області на користь сектору охорони здоров'я Міжгірської районного державної адміністрації (90000, смт. Міжгір'я, вул. Шевченка, 97, ) судових витрат у розмірі 704,00 грн., судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги згідно квитанції №76 від 22 червня 2017 року.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

_______________________