У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, витребування автомобіля із чужого незаконного володіння та стягнення грошової компенсації вартості у праві спільної сумісної власності на автомобіль та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_10 про розподіл майна подружжя, за касаційними скаргами ОСОБА_8, ОСОБА_7 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із вказаним позовом, та, після неодноразових уточнень своїх позовних вимог, остаточно просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Toyota Corolla, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, укладений 19 серпня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 через ТОВ «Техно-Тест»; витребувати у ОСОБА_9 вказаний автомобіль, відновивши реєстрацію права власності на даний автомобіль за ОСОБА_7; стягнути з ОСОБА_7 на її користь компенсацію вартості Ѕ частки у праві спільної власності на автомобіль у сумі 59 905 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що з 22 вересня 2001 року по 05 березня 2012 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 За час шлюбу ними було придбано: автомобіль марки «Toyota Corolla», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2012 року шлюб між ними розірвано, проте згоди щодо поділу спільного сумісного майна сторонами не досягнуто, а відповідачем без її погодження було відчужено спільний автомобіль.

У грудні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_10 про розподіл майна подружжя, визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, визнання майна особистою приватною власністю та після неодноразових уточнень своїх вимог остаточно просив: включити в розподіл спільного майна подружжя: кухонний комбайн «МULINEKS» 2001 року, вартістю 200 грн.; мікрохвильову піч «SATURN» на 23 л, 2001 року, вартістю 400 грн.; праску «ВOSН» 2008 року - 150 грн.; пилосос миючий «ТОМАS ТТ» 2009 року - 1 500 грн.; та м'які меблі: диван «Фьорд» та два крісла у шкірі; визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 0,0800 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована на ОСОБА_6 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку від 18 червня 2012 року; визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль Toyota Corolla, 2000 року випуску, кузов № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 серпня 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Тоуоtа» моделі «Corolla», 2000 року випуску, державний номерній знак НОМЕР_1, укладений 19 серпня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 через ТОВ «Техно-Тест».

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 компенсацію вартості Ѕ частини у праві спільної сумісної власності на зазначений автомобіль у сумі 59 905 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Виділено ОСОБА_7 спільно нажите майно, а саме: кухонний комбайн «Mulineks», вартістю 200 грн.; мікрохвильову піч «Saturn» на 23 л, вартістю 400 грн.; праску «Bosch», вартістю 150 грн., а всього на суму 750 грн. Виділено ОСОБА_6 спільне нажите майно, а саме, пилосос миючий «Tomas TT», вартістю 2 833 грн 10 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошову компенсацію різниці вартості частини спільного сумісного майна подружжя у розмірі 1 066 грн 55 коп. В іншій частині зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів в частині задоволення первісного позову із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судами встановлено, що з 22 вересня 2001 року по 25 березня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3, 23 липня 2008 року сторонами, в період перебування у шлюбі ОСОБА_7 та ОСОБА_6, придбано автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, кузов № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 та зареєстровано на ім'я ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 8).

На підставі довідки-рахунку від 19 серпня 2014 року №721495 та заяви ОСОБА_8 від 26.08.2014 року ВРЕР ДАІ УМВС України в Одеській області, автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, кузов № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 перереєстровано з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 (т.1, а.с.72, 76-78).

17 жовтня 2014 року на підставі довідки-рахунку від 10 жовтня 2014 року № 721681 та заяви ОСОБА_9 від 17 жовтня 2014 року вищезазначений автомобіль було перереєстровано на ім'я ОСОБА_9 (т.1, а.с.72-75).

Рішенням Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 13 липня 2011 року № 140-VIОСОБА_6 було передано безкоштовно у власність земельну ділянку загальною площею 0,0800 га, в т.ч. по угіддях: 0,0800 га - ріллі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), із земель житлової та громадської забудови, що не надані у власність та користування перебувають у запасі Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області (у межах с. Красносілка).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_4 від 19 червня 2012 року ОСОБА_6 належить земельна ділянка, загальною площею 0,0800 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 1, а.с. 44).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, кузов № НОМЕР_2, кухонний комбайн «МULINEKS» 2001 року, вартістю 200 грн.; мікрохвильова піч «SATURN» на 23 л, 2001 року, вартістю 400 грн.; праска «ВOSН» 2008 року - 150 грн.; пилосос миючий «ТОМАS ТТ» 2009 року - 1 500 грн., набуті сторонами під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, а земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_6, оскільки набута нею після припинення шлюбних відносин.

Проте, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_6

Відповідно до п. 5 ст. 61 СК України (в редакції Закону України N 2913-VIвід 11 січня 2011 року) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Встановивши, що відповідно до рішення Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 13 липня 2011 року ОСОБА_6 було вирішено передати безкоштовно у власність спірну земельну ділянку, суди залишили поза увагою те, що видача державного акта на спірну земельну ділянку 19 червня 2012 року (після припинення шлюбних відносин) не може свідчить про відсутність підстав для визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, оскільки земельна ділянка набута одним з подружжя під час шлюбу та на момент набуття в силу п. 5 ст. 60 СК України (в редакції Закону України N 2913-VI від 11 січня 2011 року) була спільним сумісним майном подружжя.

В порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суди вказаних вище норм матеріального права не врахували, як наслідок належним чином не визначилися із вирішенням спору щодо поділу земельної ділянки та дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову у цій частині.

Крім цього, суди попередніх інстанцій також дійшли помилкового висновку про те, що автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу на момент ухвалення рішення у цій справі.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Правильно встановивши, що спірний автомобіль на момент набуття під час перебування у шлюбі, був спільною сумісною власністю подружжя, суди не звернули уваги, що автомобіль знаходиться у приватній власності ОСОБА_9, у зв'язку з чим таке майно не підлягає поділу шляхом залишення автомобіля у одного із подружжя з виплатою компенсації іншому з подружжя, а його вартість враховується при поділі іншого майна у разі, коли буде встановлено, що автомобіль було відчужено проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї.

При цьому, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні зустрічного позову про визнання вказаного автомобіля особистою приватною власністю ОСОБА_7, оскільки ним не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на це майно, встановлену ст. 60 СК України, не надано належних та допустимих доказів придбання його за власні кошти.

Разом з тим, задовольняючи первісні позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 19 серпня 2014 року недійсним, суди попередніх інстанцій виходили із того, що ОСОБА_7 розпорядився спільним майном подружжя без згоди дружини, а тому вважали за можливе визнати його недійсним.

Проте повністю з таким висновком судів погодитися не можна.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Однак, судами попередніх інстанцій не з'ясовано, чи діяв недобросовісно ОСОБА_7 при укладенні договору купівлі-продажу, чи знала ОСОБА_8, чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і чи при укладенні ОСОБА_7 договору купівлі-продажу щодо розпорядження спільним майном він діяв за згодою другого з подружжя.

При цьому, доводи касаційної скарги ОСОБА_7 про незгоду із ринковою вартістю автомобіля, визначеною висновком судової автотоварознавчої експертизи від 07 вересня 2015 року № 3280 є необґрунтованими, оскільки скаржник не позбавлений був права заявити клопотання про проведення повторної експертизи для визначення його вартості. При цьому, судом було роз'яснено йому таке право, однак ОСОБА_7 та його представник відмовилися від проведення експертизи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 335, ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_8, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 серпня 2016 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко С.О. Карпенко Г.І. Мостова