Головуючий суду 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 428/2914/17
Провадження № 22ц/782/352/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Лозко Ю.П.,

суддів: Авалян Н.М., Назарової М.В.

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Сєвєродонецької міської ради про визнання права власності на гараж, третя особа - Відділ державного архітектурно-будівельного контролю Сєвєродонецької міської ради,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на гараж, площею 92,2 кв. м, розташований на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1, на підставі договору довічного утримання від 14 вересня 1998 р. укладеного між нею та її матір'ю ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач також зазначила, що після смерті матері ОСОБА_3 вона прийняла спадщину, що складається з земельної ділянки розміром 0,0697 га, на якій розташований гараж «літ. Г» побудований спадкодавцем у 2008 році. Відповідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд площа вказаного об'єкту будівництва складає 92,2 кв. м , інвентаризаційна вартість становить 27 4624 грн. Рішенням від 22 лютого 2017 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Сєвєродонецької міської ради у проведенні державної реєстрації прав та їх обтяжень на вказаний вище житловий будинок відмовлено, тому позивач звернулася до суду з даним позовом і просить задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2017 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 до Сєвєродонецької міської ради про визнання права власності на гараж, третя особа - Відділ державного архітектурно-будівельного контролю Сєвєродонецької міської ради.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, пояснення та доводи осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів, вважає апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ч.3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що судом вказані вимоги закону дотримано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний гараж побудований спадкодавцем ОСОБА_3 у 2008 році без відповідних дозвільних документів, в експлуатацію не введений, державна реєстрація якого не проводилася отже, має ознаки самочинно збудованої споруди, право власності на який, за договором довічного утримання від 14.09.1998 р. позивачу ОСОБА_2 не передавалося, тому підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на вказаний спірний об'єкт за ОСОБА_2 відсутні.

Такі висновки суду відповідають вказаним вимогам закону та встановленим обставинам у справі.

Судом та матеріалами справи встановлено, що за договором довічного утримання від 14.09.1998 року ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 будинок з надвірними побудовами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_2, успадкувала земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розміром 0,1000 га та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, розміром 0,0697 га.

Право власності на вказані земельні ділянки зареєстровано за позивачем ОСОБА_2

Отже, позивач є власником земельної ділянки на якій згідно копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 виготовленого за станом на 2016 рік, розташований спірний гараж зазначений під літ. «Г» площею 92,2 кв. м , інвентаризаційна вартість складає 27 4624 грн..

У державній реєстрації права власності за позивачем на житловий будинок АДРЕСА_1 рішенням від 22 лютого 2017 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Северодонецької міської ради відмовлено, з підстав відсутності документів, які відповідно до вимог чинного законодавства засвідчували б прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта (на гараж літер «Г»).

Відповідно до вимог ст.24 Закону України «Про планування і забудову території» фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, дозвіл на будівництво. Статтею 30-1 цього ж закону передбачено, що зведені споруди не можуть експлуатуватися без прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів на підставі сертифікату відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю.

Позивач не є особою, яка виготовила (створила) нову річ у вигляді вказаного гаражу, тому висновок суду про безпідставність посилань позивача на вимоги передбачені ст. ст. 328,331,392 ЦК України є правильним.

Спірний гараж, побудований спадкодавцем ОСОБА_3 в 2008 році без відповідних дозвільних документів, в експлуатацію не введений, державна реєстрація цього об'єкту не проводилася.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Згідно з п. 6 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку, на нього не може бути звернено стягнення по виконавчих документах, в тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Отже, висновок суду про те, що спірна будівля - гараж не є об'єктом нерухомого майна, право власності на яке входить до складу спадщини тому, відсутні підстави для визнання права власності на даний об'єкт за ОСОБА_2 є вірним.

Довід апеляційної скарги, про те, що судом першої інстанції не враховано тих обставин, що вказаний вище житловий будинок №18 до складу спадщини за законом не входив, а належить їй на підставі договору довічного утримання від 14.09.1998 року, успадкованим нерухомим майном є лише земельна ділянка, на якій розташований спірний гараж, побудований її матір'ю, яка при житті не встигла ввести його в експлуатацію та провести державну реєстрацію, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані обставини судом першої інстанції встановлено, що відображено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Довід апеляційної скарги, про те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано вимоги ч.3 ч.5 ст. 376 ЦК України, колегія суддів до уваги не приймає оскільки, позивач не є особою, яка здійснила самовільне будівництво у вигляді гаражу.

Доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції не надано.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак її може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: