Справа № 462/3648/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/783/2709/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Куцику І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Залізничного районного суду міста Львова від 04 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою, визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом та їх виселення, -

в с т а н о в и л а:

05.07.2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_2 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, у якому просила зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселити відповідачів із житлового будинку АДРЕСА_1

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є одноособовим власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договорів купівлі - продажу від 02.07.2015 року, про що приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Ж.М. видано відповідні витяги про реєстрацію права власності. Відповідачі, відчуживши їй будинок та взявши на себе зобов»язання по виселенню з нього та зняття з реєстрації до 02.10.2015 року, що передбачено п.9 договору купівлі - продажу будинку, взяті на себе зобов'язання не виконали, як і не виконали зобов»язання по звільненню земельної ділянки, чим чинять їй перешкоди у вільному володінні та користуванні будинком та земельною ділянкою. На неодноразові звернення позивача виселитись з будинку відповідачі не реагують.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 із житлового будинку АДРЕСА_1

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд, відмовивши у прийнятті зустрічного позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, позбавив відповідачів права на справедливий розгляд справи неупередженим і об»єктивним судом. Посилання суду першої інстанції на невідповідність зустрічного позову вимогам процесуального закону, а саме не зазначення суми позову, неповнота сплати судового збору є незаконним, упередженим, суб»єктивним ставленням судді до розгляду справи і свідчить про його особисту зацікавленість у вирішенні справи на користь позивача. Вважає, що судом першої інстанції не виконано вимоги закону щодо належного повідомлення сторін у справі.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до правовової позиції Верховного суду України викладеної в постанові від 16.11.16 року у справі №6-709цс16, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Встановлено, що відповідно до договорів купівлі - продажу будинку та земельної ділянки, позивач ОСОБА_4 придбала у відповідача ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 разом з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0466 га кадастровий № НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель./а.с.6-12/. Право власності на будинок та земельну ділянку за позивачем зареєстровано.

Згідно довідки № 1373, виданої виконавчим комітетом Рудненської селищної ради від 02.10.2015 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 - колишня власниця будинку, ОСОБА_5 - чоловік колишньої власниці, ОСОБА_6 - син колишньої власниці, ОСОБА_7- донька колишньої власниці /а.с.13/.

Відповідачі не є членами сім»ї позивача, з часу відчуження будинку будь-які договори з приводу користування будинокм не укладалися.

Відповідно до умов ч.2 п. 9 договору купівлі - продажу житлового будинку від 02.07.2015 року (посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Ж.М., зареєстрованому в реєстрі за № 1997) , продавець - ОСОБА_2 зобов'язувалася зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих в будинку осіб, звільнити будинок для безперешкодного володіння та користування ним покупця, передати покупцю ключі від будинку, договори з комунальними службами, довідки про оплату комунальних послуг та інших обов'язкових платежів, технічну та іншу необхідну документацію в термін до 02.10.2015 року /а.с. 7/.

Відповідно до п. 8 договору купівлі - продажу земельної ділянки від 02.07.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Ж.М. зареєстрованому в реєстрі за № 2001, продавець зобов'язувалася звільнити земельну ділянку для безперешкодного володіння т користування нею з боку покупця строком до 02.10.2015 року /а.с. 8 зворот/.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 взяті за договорами зобов'язання не виконала.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, районний суд вірно виходив з того, що виникнення у особи права на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої він вселився, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право особи, який з її згоди був вселений, на користування ним, оскільки є похідним від цього права та виселив відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 із житлового будинку АДРЕСА_1

Однак, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання відповідачів такими, що втратили право на житло, районний суд, покликаючись на положення ч.2 ст. 98 ЖК України виходив з того, що такі набули статусу тимчасових жильців на строк з часу відчуження будинку до 02.10.2015 року та на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови звільнити таке підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

З таким висновком районного суду колегія не може погодитися з наступних мотивів.

Відповідно до положень Ст. 98 Житлового Кодексу України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як вбачається зі змісту вказаної статті, така не передбачає визнання тимчасових жильців такими, що втратили право користування жилими приміщеннями.

? Крім того, підстави та порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням чітко визначені статтями 71,72,107,116 ЖК України та ст.405 ЦК України та розширеному тлумаченню не підлягають.

З наведених підстав рішення суду в частині визнання визнання ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що відмовою у прийнятті до спільного розгляду з даним позовом зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів купівлі продажу будинку та земельної ділянки суд позбавив відповідачів права на справедливий розгляд справи неупередженим і об»єктивним судом,на увагу не заслуговують, оскільки ОСОБА_2 вправі була пред»явити такий позов окремо та просити суд об»єднати розгляд таких позовів з метою їх спільного розгляду відповідно до положень ст.126 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 04 січня 2017 року в частині визнання ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.