Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» (далі - ТОВ «Українська боргова компанія») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Вимоги обґрунтовано тим, що 25 грудня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю комерційним банком «Арма» (далі - ТОВ КБ «Арма») та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 750 тис. грн зі сплатою 19,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24 грудня 2008 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитом в іпотеку банку ОСОБА_9 передано будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ним площею 0,0247 га.

Право вимоги за вказаним кредитом та договором його забезпечення перейшло від ТОВ КБ «Арма» до ТОВ «Українська боргова компанія» за договором відступлення прав вимоги від 06 вересня 2013 року.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 01 травня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 1 457 008 грн 67 коп., позивач просив у рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем; виселити осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку, що є предметом іпотеки.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2015 року залучено до участі у справі правонаступників ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, - дружину ОСОБА_6 та дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року, позов ТОВ «Українська боргова компанія» задоволено частково. На задоволення вимог ТОВ «Українська боргова компанія» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2007 року у розмірі 1 457 008 грн 67 коп., із яких: 748 134 грн 78 коп. - тіло кредиту, 708 873 грн 89 коп. - проценти, звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ним площею 0,0247 га. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з будинку АДРЕСА_1 та знято їх із реєстраційного обліку без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «Українська боргова компанія».

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 25 грудня 2007 року між ТОВ КБ «Арма» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 750 тис. грн зі сплатою 19,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24 грудня 2008 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитом в іпотеку банку ОСОБА_9 передано будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ним площею 0,0247 га.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, його спадкоємцями є дружина ОСОБА_6 та діти: ОСОБА_7, ОСОБА_8

Право вимоги за вказаним кредитом та договором його забезпечення перейшло від ТОВ КБ «Арма» до ТОВ «Українська боргова компанія» за договором відступлення прав вимоги від 06 вересня 2013 року.

Отже, у силу ст.ст. 512,514 ЦК України ТОВ «Українська боргова компанія» є новим кредитором відповідачів.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки та задовольняючи вимогу позивача про виселення осіб із обтяженого іпотекою будинку, суди виходили з того, що право власності відповідачів не іпотечний будинок припинилося у зв'язку зі зверненням стягнення на нього, а тому їх необхідно визнати такими, що втратили право користування будинком, та виселити.

Погодитися із таким висновком не можна, оскільки під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норми ст. 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, надається інше постійне житло, яке зазначається у рішенні суду.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України 6-2830цс15 від 10 лютого 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За матеріалами справи, ОСОБА_9 передав у іпотеку належний йому на підставі договору купівлі-продажу від 19 січня 2007 року будинок АДРЕСА_1 та отриману у порядку приватизації земельну ділянку під ним площею 0,0247 га (предмет іпотеки придбано не за рахунок кредиту), що перейшли у порядку спадкування до відповідачів після смерті ОСОБА_9

Вирішуючи питання про виселення мешканців з іпотечного будинку, суди не звернули уваги на зміст ч. 2 ст. 109 ЖК України та обставини справи, дійшли помилкового висновку про можливість виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Крім того, за вимогами ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку»у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, встановленої за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1907цс16 від 02 листопада 2016 року, № 6-1923цс16 від 02 листопада 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Ухваливши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від імені банку з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, суд, порушивши вимоги ст. 39 Закону України «Про іпотеку», не зазначив у рішенні необхідної складової, передбаченої цією нормою, зокрема початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачі посилались на те, що між ОСОБА_6 та ТОВ КБ «Арма» боргових зобов»язань не існує, оригінали кредитного договору від 25 грудня 2007 року та іпотечного договору від 25 грудня 2007 року позивачем суду не надано, ксерокопії вказаних договорів , надані позивачем, завірені печаткою ТОВ «Українська боргова компанія», яке не було стороною даних договорів, відповідно не мало права посвідчувати дані договори.

Зазначені обставини судами не перевірено, оригінали кредитного договору та іпотечного договору від 25 грудня 2007 року не оглянуто, заперечення відповідачів не спростовані.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189, 212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Не можна погодитися й з висновками судів про застосування позовної давності у справі.

Строк, в межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою до спадкоємців іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

За положеннями ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Встановлено, що 12 серпня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу був виданий виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв'язку з чим відкрито виконавче провадження.

Виконавчий напис нотаріуса пред'являвся до виконання неодноразово.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській області ОСОБА_10 від 21вересня 2012 року вищезазначений виконавчий документ повернуто стягувачу у зв'язку з неможливістю виконання, так як ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2008 року на іпотечне майно був накладений арешт.

Почавши відлік позовної давності із 21 вересня 2012 року, суди дійшли висновку про те, що позивач не пропустив строку звернення до суду із даним позовом.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 90 Закону України «Про нотаріат», стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

За змістом ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», що діяв на дату вчинення виконавчого напису, виконавчі написи нотаріуса належать до виконавчих документів, що підлягають примусовому виконанню державною виконавчою службою.

Суду слід визначитись з тим, чи не є початковим моментом перебігу позовної давності звернення кредитора до нотаріуса з вимогою про вчинення виконавчого напису, а не дата повернення цього виконавчого документа у зв'язку з неможливістю виконання.

Таким чином, висновки судів про звернення позивача до суду у межах строку позовної давності є передчасними.

З урахуванням викладеного, рішення судів підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик