Ухвала іменем україни 05 липня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Карпенко С.О., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що у вересні 2012 року ОСОБА_4 позичила в неї 80 000 грн на власні потреби, на підтвердження чого в цей же день нею була написана розписка. Кошти ОСОБА_4 зобов'язувалась повернути на першу вимогу, проте, борг на її усні та письмові вимоги не повернула.

Враховуючи зазначене, на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України, просила стягнути з ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 80 000 грн та 28 075 грн

57 коп. відсотків за користування позикою.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 48 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 68 652 грн 45 коп., з яких 48 000 грн - заборгованість за договором позики від

07 вересня 2012 року та 20 652 грн 45 коп. - відсотки за користування позикою.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, які склались між сторонами, не є договором позики, при цьому з відповідача підлягає стягненню невиплачена грошова сума за договором купівлі-продажу в розмірі 48 000 грн на підставі ст. 599 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню на підставі ст. 1053 ЦК України, оскільки розписка ОСОБА_4 від

07 вересня 2012 року є новацією боргу за укладеним напередодні договором купівлі-продажу від 04 вересня 2012 року у позикове зобов'язання.

Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 вересня 2012 року ОСОБА_4 написала розписку про те, що вона зобов'язується віддати ОСОБА_3 взяті в борг 80 000 грн.

При цьому напередодні, 04 вересня 2012 року, ОСОБА_3, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу та внесених до нього змін, продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 за ціною 338 140 грн.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3, на підставі

ст. ст. 1049-1049 ЦК України, просила стягнути з ОСОБА_4 суму боргу за договором позики разом із нарахованими процентами.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання.

Враховуючи, що ОСОБА_4 визнала той факт, що за договором купівлі-продажу від 04 вересня 2012 року вона недоплатила ОСОБА_3 80 000 грн, у зв'язку із чим нею була написана розписка від 07 вересня

2012 року, яка відповідає вимогам договору позики, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про новаційний характер спірних правовідносин, зокрема заміну боргу, що виник із договору купівлі-продажу, позиковим зобов'язанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

При цьому доводи ОСОБА_4, що вона має відшкодувати ОСОБА_3 лише 48 000 грн, які вона недоплатила за договором купівлі-продажу від 04 вересня 2012 року, є безпідставними та спростовуються передбаченим ч. 1 ст. 1048 ЦК України правом позикодавця на отримання від позичальника крім суми позики також процентів за користування нею.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у суді апеляційної інстанції, при їх дослідженні і встановленні судом було дотримано норми матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України давали б підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

С.О. Карпенко

В.М.Коротун

О.В.Попович