АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/6345/14-ц 22-ц/774/1090/К/17
Справа № 210/6345/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1090/К/17 суддя Літвіненко Н.А.
Категорія -27 ( ІІІ ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

11 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Борщ А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 лютого 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

В обґрунтування позову посилався на те, що 05.11.2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DN80АМ00000277, за умовами якого позивач надав останньому кошти у розмірі 70 447,26 грн. на термін до 04 листопада 2014 року.

Виконання зобовязань за кредитним договором забезпечено договором поруки, укладеним 05.11.2007 року між Банком та ОСОБА_3.

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка в добровільному порядку сплачена не була, а тому позивач просив суд стягнути на свою користь солідарно з відповідачів заборгованість станом на 02.09.2014 року у розмірі 272709,19 грн., яка складається з наступного: 26245,26 грн. заборгованість за кредитом; 64094,29грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 13689,93 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 155455,46 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. штраф (фіксована частина); 12974,25 грн. штраф ( процентна складова), та судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 лютого 2017 рокупозовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № DN80AM00000277 від 05.11.2007 року у розмірі 259484,94 грн., яка складається з: 26245,26 грн. заборгованість за кредитом; 64094,29 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 13689,93 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 155455,46 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» сплачений судовий збір у розмірі 2727,09 грн.

В іншій частині позовних вимог позивачу - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, зазначає, що суд розглянув справу за його відсутності та про дану справу він дізнався випадково з реєстру судових засідань, а про рішення суду з реєстру судових рішень, тобто судом було порушено його право на захист власних інтересів.

Крім того, відповідач вважає, що в даному випадку суд мав би застосувати наслідки пропуску ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки нормами ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають застосовувати строки позовної давності за кредитними спорами навіть без відповідної заяви про їх застосування. При цьому, звертає увагу суду на те, що ним подавалася така заява, одна була необґрунтовано відхилена судом.

Крім того, відповідач вважає, що суд першої інстанції, застосувавши ст. 549 ЦК України у звязку з тим, що штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу та стягнув пеню, адже розмір пені набагато перевищує нараховані позивачем штрафи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №DN80АМ00000277 від 05.11.2007 року, за умовами якого позивач надав ОСОБА_2 кошти у розмірі 70 447,26 грн. на строк по 04 листопада 2014 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,83% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 8% від суми наданого кредиту в момент надання кредиту, 0,5% щомісячно в період сплати відсотків (з 21 по 27 число кожного місяця). При цьому, згідно п. 2.3.1. цього Договору сторони погодились, що Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», має право в односторонньому порядку збільшити розмір відсоткової ставки за користування кредитом при зміні кон?юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10% в порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення цього Договору, зміни облікової ставки НБУ, зміни розміру відрахувань в страховий (резервний) фонд або зміни середньо виваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ).

Згідно п. 4.1., п. 7.4. цього Договору в разі несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник (ОСОБА_2І.) сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочення, але не менше однієї гривні.

Згідно п. 4.3. цього Договору при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених цим Договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний виплатити банку штраф у розмірі 250 грн. та 5% від суми позову (а.с. 11-13).

25.12.2008 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» збільшив розмір відсоткової ставки за Кредитним договором № DN80АМ00000277 від 05.11.2007 року на підставі п. 2.3.1. цього Договору (а.с. 14).

В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 за кредитним договором №DN80АМ00000277 від 05.11.2007року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № ДН80АМ00000277 від 05.11.2007 року, у відповідності до якого ОСОБА_3 відповідає перед Банком за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Пунктами 5,6 договору поруки передбачено, що у разі невиконання позичальником ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором, банк має право предявити вимоги безпосередньо до поручителя, які він зобовязаний виконати шляхом сплати суми заборгованості (а.с. 16).

У порушення зазначених умов договору ОСОБА_2 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у звязку з чим станом на 02.09.2014 року має заборгованість у розмірі 272709,19 грн., яка складається з наступного: 26245,26 грн. заборгованість за кредитом, 64094,29грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 13689,93 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 155455,46 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. штраф (фіксована частина); 12974,25 грн. штраф ( процентна складова).

Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи та встановивши розмір заборгованості, що підлягає стягненню на користь позивача, дійшов висновку, що відповідно до ст. 554 ЦК України й умов договору у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника ;виконання його обовязку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення або невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України №6-116цс13 від 6 листопада 2013 року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абз. 1, 2 п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Таким чином, законодавцем чітко передбачено право кредитора на стягнення заборгованості за кредитним договором з нарахуванням відсотків за користування кредитом, неустойки та штрафів у межах строку дії договору, а після припинення строку дії договору ( або ж прострочення терміну виконання зобовязань, визначених щомісячними черговими платежами) стягнення сум за прострочення виконання зобовязань у порядку ст. 625 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, строк дії кредитного договору сторонами визначено до 04.11.2014 року, тобто до цього часу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право нараховувати відсотки за користування кредитом, неустойку та штрафи, у порядку визначеному Кредитним договором № DN80АМ00000277 від 05.11.2007 року.

Разом з тим, зазначеним кредитним договором передбачено погашення заборгованості кожного місяця з 21 по 27 число, тобто виконання зобовязання визначено щомісячними черговими платежами та порушення термінів виконання кожного із цих зобовязань (сплати щомісячних платежів) надає ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» право на стягнення сум за прострочення виконання зобовязань у порядку ст. 625 ЦК України.

Згідно наданого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 4-6), позивачем було враховано положення ст.ст. 625, 1054 ЦК України та умови Кредитного договору № DN80АМ00000277 від 05.11.2007 року при визначенні суми заборгованості позичальника ОСОБА_2 Даний розрахунок відповідає матеріалам справи, є вірним та не заперечувався відповідачем ОСОБА_2 в апеляційній скарзі.

Положеннями частин 1, 2 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно із ч. ч. 1,2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Виходячи із встановлених обставин та положень закону суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач ОСОБА_3, як поручитель позичальника, підлягає притягненню до цивільно-правової відповідальності, як боржник за кредитним договором, при цьому колегією суддів враховується те, що відповідачем ОСОБА_3 рішення суду не оскаржене.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно прийшов до висновку про зменшення пені, а не штрафу, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, а згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з умов кредитного договору, у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом позичальник (ОСОБА_2І.) сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочення, але не менша однієї гривні (п. 4.1., п. 7.4. Кредитного договору № DN80АМ00000277 від 05.11.2007 року).

Згідно п. 3.7. цього Договору визначено поняття простроченої заборгованості, а саме: заборгованість вважається простроченою у випадку непогашення Кредиту в строки, визначені п. 2.3.3 та п. 7.1. Договору.

При цьому, у пункті 4.3. цього Договору сторони визначили, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким зобовязанням, передбаченим цим Договором, більше ніж на 30 днів, позичальник сплачує штраф.

Отже, із аналізу умов Кредитного договору № DN80АМ00000277 від 05.11.2007 року слідує, що у випадку наявності простроченої заборгованості (невиконання зобовязань у строки визначені п. 2.3.3 та п. 7.1. Договору) нараховується пеня у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочення та лише через тридцять днів, як додаткову відповідальність, передбачено нарахування штрафів.

Оскільки, сторони при укладенні договору погодились, що у першу чергу нараховується пеня, а вже потім штрафи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення пеня та відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів, які за своєю суттю є подвійною відповідальністю, яка застосовується додатково до нарахування пеня, що є порушенням ст. 61 Конституції України.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 заявив клопотання про зменшення розміру пені, посилаючись на неспівмірність нарахованої пені з розміром заборгованості за кредитом, яке не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частина 3 ст. 551 ЦК України надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність з розміром основного зобовязання.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання).

Оскільки, відповідачем ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_4 не спростовувався розмір нарахованої неустойки (пені), не надавались докази щодо наявності істотних обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру неустойки, а також не заявлялося клопотання про надання часу для пред?явлення суду таких доказів, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру пені.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строки позовної давності колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Нормою ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені субєктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у звязку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України №6-25цс15від 18 березня 2015року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 не заявляв про застосування позовної давності при розгляді справи судом першої інстанції, а суд першої інстанції не мав правових підстав для вирішення питання щодо дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем ОСОБА_2 заявлялося клопотання про застосування позовної давності є необґрунтованими та надуманими.

Так, 25 лютого 2015 року по справі було постановлено заочне рішення (а.с. 39-41).

11 липня 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення з посиланням на те, що судом було порушено його право на доступ до правосуддя та не повідомлено про час та місце розгляду справи, що позбавило його можливості заявити клопотання про застосування позовної давності (а.с. 56-58). Ухвалою суду від 20 липня 2015 року заяву відповідача ОСОБА_2 задоволено та скасовано заочне рішення Дзержинського районного суду від 15 лютого 2015 року (а.с. 62).

Однак, при новому розгляді справи, відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи та приймаючи участь у судових засіданнях через свого представника ОСОБА_4, не звернувся до суду із відповідною заявою про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Не можна погодитись й з доводами апеляційної скарги щодо обовязку суду застосувати позовну давність без відповідної заяви сторони, адже пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному звязку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Відхиляються колегією суддів й доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 та про дану справу він дізнався випадково з реєстру судових засідань, а про рішення суду з реєстру судових рішень, як такі, що суперечать матеріалам справи. Зокрема, при розгляді справи приймав участь представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від 13.07.2015 року (а.с. 48, 76а, 77, 80 102, 107, 124). Із системного аналізу та тлумачення положень статті 237 ЦК України та статей 38,44 ЦПК України випливає, що надане процесуальним законом право особи брати участь у справі через представника, передбачає вчинення представником від імені та виключно в інтересах особи певних юридичних дій, що позбавляє сторону або третю особу необхідності їх вчинення самостійно, тобто представляючи інтереси особи, представник ОСОБА_4 не вчиняє будь-які дії в своїх інтересах та діє виключно від імені відповідача ОСОБА_2

. Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Разом з тим, суд першої інстанції, в порядку розподілу судових витрат допустив їх солідарне стягнення, що діючим законодавством не передбачено.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів вважає необхідним скасувати рішення суду в частині стягнення судових витрат, стягнувши судові витрати понесені позивачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» при зверненні до суду з позовною заявою, які складаються з судового збору у розмірі 2 727,09 грн. з відповідачів у рівних частинах.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2- задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 лютого 2017 рокув частині стягнутих судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути у рівних частинах з ОСОБА_2, ОСОБА_3на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судовий збір у розмірі 2 727 (дві тисячі сімсот двадцять сім) гривень 09 (девять) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: