ухвала

іменем україни

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Херсонської міської ради, Управління обліку, розподілу та приватизації житла Херсонської міської ради, треті особи: Виконавчий комітет Херсонської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, про надання права на приватизацію приміщень у гуртожитку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 08 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 08 квітня 2016 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що наказом Відкритого акціонерного товариства «Херсонські комбайни» (далі - ВАТ «Херсонські комбайни») від 22 жовтня 2012 року, на підставі якого був виданий ордер № 100, їй та членам її сім'ї: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надано дозвіл на вселення та проживання у кімнатах АДРЕСА_1 У подальшому отримано дозвіл на перепланування цього приміщення.

Рішенням міської ради від 24 липня 2013 року № 1093 дев'яти гуртожиткам, включаючи гуртожиток АДРЕСА_2 прийнятих до комунальної власності, був підтверджений їх статус «гуртожиток» із наданням дозволу на приватизацію житлових приміщень.

Позивач вважає, що вона та члени її сім'ї відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» мають право на житло шляхом приватизації займаних ними на законних підставах приміщень у гуртожитку, однак, відповідач відмовляє у приватизації, вказуючи на те, що приміщення під літерою «в» не є житловим, а тому не може бути приватизоване.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просила надати їй та членам її родини: чоловіку - ОСОБА_7 та сину - ОСОБА_8 право на приватизацію житлового блоку (секції), а саме: на займані та вказані в ордері житлові приміщення АДРЕСА_3 згідно з реєстрацією в паспорті і фактичним проживанням.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 08 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 08 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до Херсонської міської ради, Управління обліку, розподілу та приватизації житла Херсонської міської ради, треті особи: Виконавчий комітет Херсонської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, про надання права на приватизацію приміщень у гуртожитку, відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірне приміщення НОМЕР_4 є допоміжним і не має статусу житлового, а тому не підлягає приватизації і не могло бути надано для проживання позивачу.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, гуртожиток, розташований по АДРЕСА_4 знаходився на балансі ВАТ «Херсонські комбайни», щодо якого постановою Господарського суду Херсонської області від 17 травня 2011 року було відкрито ліквідаційну процедуру з призначенням у визначеному законом порядку його ліквідатора, до якого перейшли всі права керівника (органів управління) цього суб'єкта господарювання.

Рішенням Херсонської міської ради від 30 листопада 2012 року за № 872 дано згоду на прийняття до комунальної власності міської територіальної громади 9 гуртожитків, що знаходяться на балансовому обліку ВАТ «Херсонські комбайни», у тому числі гуртожитку, розташованого по АДРЕСА_1

Рішенням Херсонської міської ради від 24 липня 2013 року № 1093 стосовно гуртожитку по АДРЕСА_1 було підтверджено статус «гуртожиток» із наданням дозволу на приватизацію жилих приміщень.

Наказом ліквідатора ВАТ «Херсонські комбайни» від 13 червня 2012 року № 6-0 надано статус жилих кімнат в гуртожитку АДРЕСА_1, у тому числі і приміщенню на другому поверсі, позначеному на плані гуртожитку під АДРЕСА_1

Наказом ліквідатора ВАТ «Херсонські комбайни» від 22 жовтня 2012 року № 92-0 задоволено заяву ОСОБА_6 про поліпшення її житлових умов та вирішено видати їй ордер на житлову площу в гуртожитку АДРЕСА_1, а саме на кімнати (квартири) НОМЕР_1 загальною площею 52 кв. м, дозволено вселення у вказані кімнати та використання їх для проживання разом з членами її сім'ї.

У подальшому на підставі вказаних наказів ОСОБА_6 та членам її сім'ї видано ордер від 22 жовтня 2012 року № 100.

З цього часу вони були зареєстровані у вказаних кімнатах гуртожитку, проживали в них, оплачували комунальні послуги.

Позивач неодноразово зверталася до органів виконавчої влади з проханням надати дозвіл на приватизацію житлових приміщень НОМЕР_1, проте їй відмовлено з посиланням на те, що приміщення під літ. «в» є нежилим, та відповідно до ст. 61 ЖК УРСР відносно нього не може бути укладено договір найму жилого приміщення та приватизовано його як житло.

Згідно з витягом з протоколу засідання міської громадської комісії з житлових питань від 10 червня 2014 року № 6, затвердженого рішенням виконкому міської ради від 17 червня 2014 року № 149, ОСОБА_6 визнано наймачем житлових приміщень за НОМЕР_2, без врахування приміщення під літ. «в», яке згідно з технічною документацією на будинок є нежилим приміщенням.

З копії технічного паспорту від 13 листопада 2013 року вбачається, що було здійснено самочинне будівництво у приміщеннях НОМЕР_3, а саме: житлове приміщення під літ. «а» переобладнано під кухню, а нежиле приміщення під літ. «в» з підсобного загального користування переобладнано в жиле, і до нього приєднано частину балкону.

Із поповерхового плану будівлі гуртожитку вбачається, що приміщення НОМЕР_4 площею 12,3 кв. м зазначене як «слюсарня».

Отже, згідно з технічною документацією спірне приміщення НОМЕР_4 є допоміжним, а відтак не підлягає приватизації.

Як вбачається із свідоцтв про право власності, отриманих після приватизації житлових приміщень мешканцями гуртожитку ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які на час розгляду справи є дійсними, до загальної площі житлових приміщень, що були передані їм у власність та розрахунку розміру загальної площі житлового приміщення у гуртожитку, включено частку приміщень спільного користування, до яких входить спірне приміщення НОМЕР_4. Приватизація цього приміщення порушить їх права як власників житлових приміщень.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим законом, та Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку».

Відповідно до положень ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 цього Закону, власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кухні, санвузли тощо) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» громадяни, на яких поширюється дія цього закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади.

Пунктом 7 ч.1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що допоміжні приміщення у гуртожитках передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у таких гуртожитках безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 5 зазначеного вище Закону після прийняття гуртожитку у власність територіальної громади згідно з цим Законом місцева рада приймає на сесії в межах своєї компетенції, зокрема, рішення щодо залишення цілісного майнового комплексу в статусі «гуртожиток» та дозволяє приватизацію його житлових і нежитлових приміщень. У цьому випадку здійснюється приватизація приміщень гуртожитку його законними мешканцями.

Частина 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» містить положення про те, що власники житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у гуртожитку і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території. Допоміжні приміщення у гуртожитку передаються у спільну сумісну власність безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Стаття 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» дає наступні визначення термінів, що вживаються в цьому Законі. Зокрема, допоміжні приміщення у гуртожитку це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку та побутового обслуговування і задоволення санітарно-гігієнічних потреб його мешканців (кухні, санвузли, сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні (позакімнатні) коридори, колясочні, кладові, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Житлова кімната у гуртожитку це окреме житлове приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому. Житлові приміщення у гуртожитку це приміщення гуртожитку (житлові кімнати, житлові блоки (секції), призначені та придатні для постійного проживання у них. Нежитлові приміщення у гуртожитку це приміщення адміністративного, господарського та іншого призначення (для проведення культурно-масових заходів та навчання, спортивних занять, відпочинку, громадського харчування, медичного і побутового обслуговування тощо), які входять до житлового комплексу гуртожитку, але не належать до житлових приміщень і є само Конституційний Суд у своїх рішення від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 та від 09 листопада 2011 року № 14рп/2011 зазначив, що допоміжні приміщення (кухні, сараї, кладові, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян, одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Аналізуючи наведені нормативні положення, суд дійшов правильного висновку про те, що в гуртожитку можуть бути приватизованими тільки житлові приміщення. Не підлягають приватизації допоміжні приміщення, якими є технічно пристосовані приміщення, призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку та обслуговування громадян, і які використовуються для цього. Житловими кімнатами та житловими приміщеннями в гуртожитку є приміщення, призначені для постійного проживання в них мешканців та придатні для цього.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Суд першої інстанції вищевикладеного не врахував, залучив до участі у розгляді справи Херсонську міську раду, хоча позивачем такого клопотання заявлено не було, а відповідачем у позові вказано - Херсонська міська рада в особі Управління обліку, розподілу та приватизації житла Херсонської міської ради, на що апеляційний суд також уваги не звернув та дійшов до передчасного висновку про законність та обґрунтованість рішення районного суду.

Таким чином, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 08 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 08 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак