Справа № 534/419/17
Провадження № 2/534/315/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 липня 2017 року Комсомольський міський суд
Полтавської області
в складі: головуючого судді Куц Т.О.
при секретарі Ребриній О.О.
з участю позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Горішні Плавні Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Товариство №2 по експлуатації індивідуальних гаражів» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі , стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,
07.07.2017 від позивача до суду надійшли уточнені позовні вимоги, згідно яких просить скасувати наказ (розпорядження) № 3 про припинення трудового договору (контракту) від 15.12.2016 , поновити його на посаді охоронника в громадській організації товариства № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів та стягнути з громадської організації товариства № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 9781 грн 66 коп та моральну шкоду у розмірі 80 000 грн, а також понесені судові витрати у розмірі 120 грн.
У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2, позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини зазначені в позові, просять позов задоволити.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений в порядку п. 9 ст.74 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України .
Свідок ОСОБА_3 показав суду, що працював у відповідача сторожем в період з 10.10.2016 по 14.01.2017 тільки в різні зміни , йому відомо , що позивач працював приблизно до середини січня 2017 .
Свідок ОСОБА_4 показав суду, що працював у відповідача сторожем в період з 05.02.2016 по 31.12.2016 і зміняв ОСОБА_1, як сторожа, йому достеменно відомо , що позивач працював у відповідача сторожем у 2016 .
Свідок ОСОБА_5 показав суду, що працював сторожем в гаражному товаристві № 2, він працював в одну зміну з ОСОБА_6 , їх сторожки знаходяться неподалік одна від одної , приблизно на відстані 60 метрів. Вони з ОСОБА_6 працювали сторожами і в новорічну ніч з 31.12.2106 по 01.01.2017 . Йому відомо, що ОСОБА_6 звільнили коли він пропрацював половину січня 2017 , намірів про звільнення у ОСОБА_6 не було, його просто не допустили до роботи.
Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає до часткового задоволення .
Судом встановлено, що позивач працював в гаражному товаристві № 2 з 02.09.2010 на посаді охоронника , згідно трудової книжки (а.с.15).
Згідно наказу (розпорядження) про припинення трудового договору ( контракту) №3 від 15.12.2016 ОСОБА_1 було звільнено з посади охоронника на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.
Як встановлено судом, позивач не був ознайомлений з даним наказом до 11.02.2017, про що свідчить відсутність його підпису на наказі і копія зазначеного наказу, згідно пояснень позивача була отримана лише 11.02.2017.
Згідно листа управління держпраці у Полтавській області ОСОБА_1 звертався до них з заявою про порушення законодавства про працю щодо оплати праці та звільнення Громадської організації товариства № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів, також звертався до Кременчуцької місцевої прокуратури з приводу невиплати заробітної плати.
Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.
Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про поновлення на роботі в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є: угода сторін.
Частина 1 ст. 36 КЗпП передбачає можливість припинення трудового договору за угодою сторін. Потреба у використанні п. 1 ст. 36 КЗпП з'являється насамперед у сторін строкового трудового договору для його дострокового припинення. З ініціативи власника такий трудовий договір може бути розірваний тільки за наявності підстав, зазначених у законі. Працівник також вправі розірвати строковий трудовий договір тільки за наявності причин, передбачених у ст. 39 КЗпП. Коли в кожної з сторін немає права на дострокове розірвання строкового трудового договору, вони можуть домовитися про припинення його за п. 1 ст. 36 КЗпП.
Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).
Відповідно до статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 не було надано гаражному товариству № 2 заяви про звільнення за угодою сторін .
Згідно статуту неприбуткового гаражного товариства № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів , правління товариства обирається не менше девяти чоловік, строком на 2 роки, згідно п. 26 вказаного статуту в обовязки правління входить прийом на роботу, звільнення з роботи обслуговуючого персоналу , в той час як, згідно наказу про звільнення ОСОБА_1 було звільнено за підписом одного голови правління (а.с.39-43).
За наведених обставин ,звільнення позивача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 36 КЗпП України, було проведено всупереч вимогам чинного трудового законодавства, наказ про його звільнення є незаконним, а позивач підлягає поновленню на роботі на раніше займаній посаді.
Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган,який розглядає трудовий спір , одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Середня зарплата визначається відповідно до ст .27 Закону України «Про оплату праці» по правилах, передбачених Порядком нарахування середньої зарабітної плати.
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, згідно п.2 Положення, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку,яким передбачено,що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Згідно довідки Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості про застраховану особу за останні місяці 2016 сума заробітку , з якої сплачено єдиний внесок ОСОБА_1 складає 1450 грн.
На день розгляду справи позивач перебував у вимушеному прогулі 1272 години, а тому на його користь слід стягнути 9781 грн 66 коп (1272х7,69(середньогодинна заробітна плата)) середнього заробітку за час вимушеного прогулу .
Проте підлягають частковому задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
Вимогами ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП Україниза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права ( наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору ( статті 3,4,11,31 ЦПК України).
Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті позивача і не вбачає правових підстав , за яких відповідача може бути звільнено від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди.
Обґрунтовуючи суму моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача , суд враховує характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок звільнення, вимушених змін в житті позивача, ступінь вини відповідача, оскільки наявність такої шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні, що підтверджується медичною документацією про лікування позивача.
Суд вважає, що вимоги позивача щодо моральної шкоди підлягають до часткового задоволення і виходячи із вимог розумності та справедливості на його користь підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 5 000 грн.
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 120 грн за оплату оголошення в пресі про виклик в судове засідання відповідача, оскільки відповідно до ст. 79 ЦПК України вони відносяться до судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11, 60,61, 209,212- 215,224-225 ЦПК України, суд,
В И р і ш и в:
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 Анатолійовичемз позовом до Громадської організації «Товариство №2 по експлуатації індивідуальних гаражів» та поновити пропущений строк.
Визнати незаконним та скасувати наказ № 3 від 15.12.2016 виданий головою правління гаражного товариства № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів про звільнення ОСОБА_1 .
Поновити ОСОБА_1 на посаді охоронника в Громадській організації «Товариство № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів» .
Стягнути з Громадської організації «Товариство № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 9781 грн 66 коп.
Стягнути з Громадської організації «Товариство № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 грн .
Стягнути з Громадської організації «Товариство № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 120 грн .
Стягнути з Громадської організації «Товариство № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів» на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн .
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 1450 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги .

Особи , які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.О.Куц