Провадження № 22-ц/780/3169/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 24.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

24 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю секретаряОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору позики удаваним правочином, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом та просив визнати договір позики від 01.01.2011р. укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 удаваним правочином. Стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 кошти в сумі 1 359 542 грн. 90 коп. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5, в якості відшкодування завданої моральної шкоди, суму в розмірі 679 700 грн.

У ході розгляду справи позивачем було подано уточнену позовну заяву, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до 2012 року перебували у дружніх стосунках, тому останній запропонував проживати зі своєю родиною у квартирі, яка належить відповідачу ОСОБА_7 з подальшою можливістю викупити її в розстрочку. На дану пропозицію позивач погодився та вони обумовили вартість квартири у 90 тисяч доларів США.

Після цього, 01 січня 2011 року був підписаний договір позики, у якому було зазначено, що позивач позичив у ОСОБА_6 108 000 доларів США (90 000 доларів США вартість квартири + 18 000 доларів США сплачених відповідачем ОСОБА_6 на погашення заборгованості (кредиту у банку) позивача).

Однак, ОСОБА_6 не передавав позивачу у власність готівку в сумі 108 000 доларів США. Договір позики був укладений на підтвердження наявності заборгованості, а не на підтвердження реальної передачі грошових коштів. Жодних грошей позивач від ОСОБА_6 не отримував.

У 2012 році, позивач підрахувавши, що сплатив відповідачу ОСОБА_6 майже 35 700 доларів, вартість ремонту квартири склала майже 10 000 доларів США, сплата за машину майже 2 000 доларів США та страхові внески 2 300 доларів США, загальна сума його витрат склала приблизно 50 000 доларів США.

Офіційний курс гривні до іноземної валюти Національного банку України на станом на 30.12.2016 р. складає: 100 доларів США = 2719.0858 грн. Таким чином, у національній валюті борг відповідачів складає: 1 359 542, 90грн.

Враховуючи це, позивач звернувся до відповідача ОСОБА_6 з проханням переоформити зазначену квартиру на себе, на що останній відмовився. Після цього, позивач повідомив відповідачу ОСОБА_6, що припиняє їх домовленість, звільняє дану квартиру та просив зробити перерахунок заборгованості.

15 лютого 2014 року було відкрито кримінальне провадження № 0001028 за заявою відповідача ОСОБА_6 про його шахрайські дії.

Відповідно до постанови слідчого СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 08.04.2014 року, кримінальне провадження № 0001028 було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення.

Відшкодування моральної шкоди у розмірі 679 700 грн. позивач вважав розумним та достатнім для відновлення справедливості.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2017 року у позові ОСОБА_5 відмолено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, через порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на вимоги ст. 1046 ЦК України і зазначає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, оскільки договір позики був укладений на підтвердження наявності заборгованості, а не на підтвердження реальної передачі грошових коштів, яких він не отримував від відповідача він є удаваним правочином. Також, зазначає, що протоколом одночасного допиту осіб від 11.03.2014 року доведено факт спрямованості волі сторін на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором позики та їх взаємний намір приховати іншу угоду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_5 звернувся з вказаним позовом, при цьому стверджував, що він з відповідачем ОСОБА_6 до 2012 року перебували у дружніх стосунках, тому останній запропонував проживати зі своєю родиною у квартирі, яка належить відповідачу ОСОБА_7 з подальшою можливістю викупити її в розстрочку.

Також, позивач наполягав, у позові, що на дану пропозицію позивач погодився та вони обумовили вартість квартири у 90 тисяч доларів США.

Окрім того, позивач вказував, що на той момент, у нього був непогашений кредит, тому відповідач ОСОБА_6 запропонував погасити даний залишок кредиту за свої кошти, щоб в подальшому позивач мав заборгованість тільки перед ним. Вони разом поїхали до банку, де відповідач ОСОБА_6 вніс залишок по його кредиту у розмірі 18 000 доларів США.

Місцевим судом встановлено, що дійсно 01 січня 2011 року між сторонами був підписаний договір позики, у якому було зазначено, що позивач взяв у борг у ОСОБА_6 108 000 доларів США. і зобов»язувався їх повернути, що підтверджується вказаним договором від 01.01.2011 року.

Позивач наполягає, що укладаючи договір позики, вони бажали приховати інші правочини, які вони насправді вчинили, та без наміру створити правові наслідки, які обумовлювалися договором позики.

При цьому зазначає, сторони замаскували два договори, а саме, договір про заміну сторони в зобовязанні і договір про купівлю-продаж квартири з розстроченням платежу, під час укладання договору позики, який насправді є удаваним, а тому не створює правових наслідків, які обумовлюються даним договором.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволеніі позову, суд першої інстанції виходив з того, що в силу приписів ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, за його думкою, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Таким чином, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

При цьому, суд першої інстанції зазначав, що відповідно до роз'яснень даних у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договором, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Удаваний правочин складається без наміру створити правомірний юридичний результат. Волевиявлення в ньому направлено на досягнення певного правового ефекту, але в той же час сторони домовляються про інші правові наслідки, ніж ті, які, згідно з законом, є результатом даного волевиявлення. Тобто в удаваному правочині по суті міститься два правочини: приховуваний, який сторони укладають де-факто, та приховуючий, що оформляється юридично і має на меті приховати від усіх справжній характер відносин сторін.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в своїй постанові п. 25 № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваними правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається , як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Також, суд першої інстанції зазначав, що пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, зазначено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновків, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_6 укладаючи договір позики 01.01.2011 року, діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено два правочини, а сааме, договір про заміну сторони в зобовязанні і договір про купівлю-продажу квартири з ростроченням платежу, що договір та їх дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі і таких доказів, позивач відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України суду не надав, а судом при розгляді справи не було встановлено, що сторони правочину діяли свідомо для досягнення іншої мети, що їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, а наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Обов'язковою умовою для визнання правочину удаваними є волевиявлення обох сторін, та їх взаємний намір приховати іншу угоду. Доказів того, що обидві сторони насправді мали намір укласти іншу угоду, ніж договір позики, стороною позивача суду не надано.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується судова колегія, оскільки вони відповідають обставинам справи і узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права.

Отже, переглядаючи справу колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, прийшов до законного висновку про відмову у задоволенні позову, у зв»язку із необґрунтованістю та недоведеністю вимог ОСОБА_5 по суті позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що вони відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а відтак вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: А.С. Сержанюк

ОСОБА_3