АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1797/17 Справа № 192/2537/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Щербина Н.О. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна»

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

21 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. (а.с. 5-16).

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів - задоволенні.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОУЛ-Україна» на користь ОСОБА_2 за договором фінансового лізингу №00166 від 08 липня 2016 року грошові кошти в сумі 45000 гривень 00 копійок.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с. 74-77).

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 81-84).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - відхилити, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що 08 липня 2016 року між відповідачем ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» та позивачем ОСОБА_2 було укладено договір №00166 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб - трактор Беларус МТЗ 892, об'єм двигуна Д-245, тип КПП-МТ, привід 4Х4, вартістю 450 000 гривень 00 копійок, який є предметом договору лізингу відповідно до п.8.1 (а.с.17-27).

На виконання умов Договору фінансового лізингу від 08 липня 2016 року позивачем було сплачено на рахунок відповідача, згідно договору фінансового лізингу, 45000 гривень, як платіж за оформлення договору (квитанція від 08 липня 2016 року № виданої банком «Приватбанк») (а.с.30-31).

Спірний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить умови, якими виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені, зокрема Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків, щодо передачі предмета лізингу та передачі товару належної якості, значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Також, спірний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було та не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу, та що суперечить вимогам законодавства.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 806, 215, 216, 220, 227, 799 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів», ухвалив рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законам України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", "Про фінансовий лізинг", «Про захист прав споживачів».

Так, згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За правилами п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

З матеріалів справи вбачається, що на час укладення оспорюваного договору у відповідача була відсутня ліцензія на здійснення такого виду діяльності.

Сам факт взяття ТОВ "СОУЛ-Україна" 29 грудня 2015 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на облік, що підтверджено копією відповідної довідки ФЛ №558 від 29.12.2015 року, не свідчить про отримання відповідачем ліцензії на надання фінансових послуг (а.с. 86).

Частина 1 ст. 227 ЦК України передбачає визнання недійсним правочину юридичної особи, вчиненого нею без відповідного дозволу (ліцензії).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до п. 11-1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, стаття 18 Закону № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

З матеріалів справи вбачається та судом було встановлено, що спірний правочин не містить усіх істотних умов договору, містить несправедливі умови договору, які обмежують права позивача, порушують принцип добросовісності призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а лізингодавець, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф, пеню тощо, що суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» та нормам Цивільного кодексу України.

З урахуванням того, що судом було встановлено включення відповідачем в договір фінансового лізингу умов, які є несправедливими, у нього відсутня ліцензія на надання фінансових послуг, а сам договір усупереч вимогам закону не посвідчувався в нотаріальному порядку, колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду щодо недійсності спірного правочину.

Враховуючи, що договір фінансового лізингу визнано недійсним, то суд обґрунтовано застосував наслідки його недійсності, що передбачено ст. 216 ЦК України, та стягнув з ТОВ "СОУЛ-Україна" на користь позивача сплачені ним 45000,00 гривень.

Такі висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у своїх постановах від 11 травня 2016 року в справі №6-65цс16, від 11 травня 2016 року в справі №6-3020цс15 та від 8 червня 2016 року в справі №6-330цс16.

Згідно із абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім наведеного, 19 жовтня 2016 року Верховним Судом України у своїй постанові в справі №6-1551цс16 висловлено правову позицію, яка вказує, що до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.11 (в справі, яка переглядалася Верховним Судом України) умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Посилання апелянта на те, що в рішенні суду відсутні докази та конкретні посилання, що свідчать про порушення прав та інтересів позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом першої інстанції шляхом аналізу конкретних пунктів договору обґрунтовано встановлено, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що ТОВ «СОУЛ Україна» не є фінансовою установою, а тому за наявності Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Нацкомфінпослуг, може надавати послуги з фінансового лізингу, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідачем не враховано, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами та після отримання відповідної ліцензії.

Доводи апеляційної скарги про те, що нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не вимагається не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідност. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) та купівлю-продаж з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Доводи відповідача щодо правомірності покладення умовами договору відповідальності виключно на продавця не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суперечать вимогам ст.808 ЦК України. Крім того, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Отже, наведені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які відповідають низці вищезазначених правових позицій Верховного Суду України.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» - відхилити.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: