Справа № 681/569/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2017 року
Полонський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючого судді Горщар А.Г.

з участю секретаря Будника Д.О.

заявниці та її представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полонне цивільну справу за заявою ОСОБА_2 до заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загинув при виконанні обов`язку військової служби 09 лютого 2015 року на території Донецької області в місті Дебальцеве, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Заявниця мотивує свої вимоги тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Микулин Полонського району Хмельницької області. Зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Від шлюбу з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у них ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_3 .

Зазначає, що починаючи з кінця лютого 2014 року війська Російської Федерації, у військовій формі без розпізнавальних знаків, почали окупацію Кримського півострова, в результаті чого 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя.

Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих Луганської Народної Республіки та Донецької Народної Республіки, однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою.

Як підсумок, Україною, за наслідками військової агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями, якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.

ОСОБА_3 під час часткової мобілізації 31 липня 2014 року був призваний Славутським об`єднаним міським військовим комісаріатом (по стройовій частині) м. Славута на підставі Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 на військову службу та вибув до місця служби у військову частину НОМЕР_1 (команда В-2581) м. Хмельницький. Згодом його було зараховано до першого відділення, першого автомобільного взводу, сьомої окремої автомобільної санітарної роти. В період проходження військової служби ОСОБА_3 займав посаду санітара.

Під час збройної агресії проти України регулярним військам Російської Федерації, що дислокувалися в районі населеного пункту Дебальцеве, протистояли військові української армії, що відносились до складу сил та засобів сектора "С", та в яких, зокрема, і проходив військову службу ОСОБА_3

09 лютого 2015 року приблизно о 18.30 годині він разом з двома пораненими бійцями, фельдшером та водієм виїхав з блокпосту «Хрест» в н.п. Дебальцеве у напрямку н.п. Артемівськ, після чого інформація щодо місця перебування військовослужбовця ОСОБА_3 була відсутня.

23 лютого 2015 року комісією щодо розслідування факту зникнення військовослужбовця ОСОБА_3 було знайдено та впізнано його тіло в морзі м. Дніпропетровськ.

Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 23 лютого 2015 року № 226/л, виданим Ленінкіським відділенням Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи, свідоцтвом про смерть від 27 лютого 2015 року серії НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Микулинської сільської ради Полонського району Хмельницької області, витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 28 квітня 2015 року № 1578, отримана під час бойових дій травма (наскрізне вогнепальне поранення шиї з ушкодженням спинного мозку) солдата ОСОБА_3 послужила причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 і пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

15 травня 2015 року Указом Президента України № 270/2015 ОСОБА_3 посмертно нагороджено орденом За мужність III ступеня.

Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене ст.27 Конституції України та ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

На даний час вона має намір визначити статус ОСОБА_3 , як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, зо перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права.

Оскільки до компетенції відповідних виконавчих органів публічної влади не віднесено встановлення причин загибелі громадян при виконанні обов`язку військової служби в зоні бойових дій з країною агресором Російською Федерацією, заявниця вважає звернення до суду щодо встановлення такого юридичного факту єдиним можливим способом підтвердження наявності юридичних фактів, що мають значення для охорони її прав та інтересів.

При розгляді справи заявниця та її представник ОСОБА_1 заяву підтримали, посилаючись на обставини, викладені в ній, просили її задовольнити.

Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, а також Російської Федерації в судове засідання не з`явилися, хоч були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

Від представника Міністерства соціальної політики України надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, в якому він також вказав, що встановлення факту загибелі військовослужбовців під час участі в Антитерористичній операції не належить до компетенції Мінсоцполітики.

Заслухавши пояснення заявниці, її представника, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є громадянкою України, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Микулин Полонського району Хмельницької області, та зареєстрована в АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 .

Постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків № 337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків. З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії Русское единство Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації забезпечити мир і спокій в Криму. У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року Територіальна цілісність України.

17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України від 15.03.2014 № 891-VII, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів.

21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України № 1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення Донецької народної республіки (07 квітня 2014 року) та Луганської народної республіки (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків, від 21.04.2015 № 337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм.

Протягом травня 2014 року самозвані лідери ДНР та ЛНР, серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон Восток, а також були задіяні такі озброєні групи найманців як Русский сектор та Оплот. За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих Луганської Народної Республіки та Донецької Народної Республіки. Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме Луганська Народна Республіка та Донецька Народна Республіка не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою, про що свідчать наступні, досліджені в суді докази.

Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brytanii-nazvav-prykrym-faktom-referendum-na-donbasi). Тим часом прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність Донецької народної республіки (http://ua.korrespondent.net/ukraine/politics/3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavyv-pro-nevyznannia-referendumiv-na-donbasi).

Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю, - заявила ОСОБА_5 , яка є прес-секретарем верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ Кетрін Ештон (http://www.ukrinform.ua/rubric-politycs/1660771-es ne viznae referendum na shodi ukraiini_1937380.html).

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

На підтвердження цього заявницею були наведені наступні докази по справі.

23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітрянодесантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад).

На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: "Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил". Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як "серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України".

Іррегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних сил Російської Федерації.

Так, офіційний сайт Міністерства оборони України містить інформацію, згідно якої станом на 08.02.2015 року, воїни 128-ї механізованої бригади з трупів вбитих російських найманців забрали документи, які засвідчують, що в бою на Дебальцевському плацдармі брали участь громадяни Російської Федерації, зокрема ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце реєстрації м. Тюмень. ОСОБА_6 за іншими знайденими в нього документами є бійцем "ДНР", про що свідчить відповідний військовий квиток. За словами солдата, який знищив цього російського найманця, ОСОБА_6 мав сучасне спеціалізоване обмундирування морської піхоти Збройних сил Російської Федерації та вів себе на полі бою як добре підготовлений воїн (ІНФОРМАЦІЯ_7 /.

Згідно з даними прес-центру Служби безпеки України від 25.08.2014 року, у Донецькій області українські військові ліквідували групу російських диверсантів, які злочинно вдерлися на територію України. Затримання російських диверсантів відбулося поблизу населеного пункту Дзеркальний, Амвросіївського району, Донецької області. Серед затриманих десять військовослужбовців 331 полку 98 свірської дивізії Повітрянодесантних військ Збройних сил Російської Федерації, (http:// ІНФОРМАЦІЯ_8 ?art_jd=130629&cat_id=l30095).
Згідно статті "У Дебальцевому і в Донецькому аеропорту затримали десятки російських військових", яку опублікував Інтернет-портал "dt.ua" 18.05.2015 року, головнокомандувач Збройних сил України Віктор Муженко повідомив, що у ході боїв за Донецький аеропорт та Дебальцеве були затримані десятки російських військовослужбовців. Він зауважив, що затримані росіяни позиціонували себе у якості місцевих жителів Донецької та Луганської областей і членів угруповань "ДНР", "ЛНР" (ІНФОРМАЦІЯ_9 -genshtab-173035_html).
29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт "Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України". Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів Російської Федерації. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з Російської Федерації, які згодом здійснювали напади на об`єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об`єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних збройних сил Російської Федерації слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов`язані з військовими підрозділами Російської Федерації, а також аналіз атак на населені пункти Луганської області влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі ( АДРЕСА_2 ).

Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 05 вересня 2014 року, Мінський меморандум від 19 вересня 2014 року і Мінський "Комплекс заходів від 12 лютого 2015 року"), за якими Російська Федерація та підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов`язки по припиненню збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 05 вересня 2014 року Мінського протоколу Збройні сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих "гуманітарних конвоїв", які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину вкраїнсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського '"комплексу заходів" від 12 лютого 2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних сил.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про оборону України від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями, якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абзаці 2 постанови Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій ДНР та ЛНР, які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх співвітчизників, що проживають за кордоном; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі.

Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи Зниклі особи під час конфлікту в Україні від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.

При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно із нормами Цивільного-процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2 600 українських військовослужбовців та понад 9 000 було поранено (http://сое.rnfa.gov.ua/ua/press-center/statements/5177- ІНФОРМАЦІЯ_10 ).
За даними Славутського об`єднаного міського військового комісаріату 31 липня 2014 року ОСОБА_3 був призваний на військову службу під час мобілізації до лав Збройних сил України. В період з 31 липня 2014 року по 09 лютого 2015 року він безпосередньо брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей, у складі військової частини пп НОМЕР_4 .

Відповідно до Акту службового розслідування від 25 березня 2015 року на підставі наказу начальника штабу АТО № 12670Г ДСК від 30 січня 2015 року та наказу командира в/ч пп НОМЕР_4 № 45 від 03 лютого 2015 року солдат ОСОБА_3 , санітар 1-го автомобільного взводу, 03 лютого 2015 року був відряджений в підпорядкування керівника табору "Сармат" з подальшим переміщенням в підпорядкування до сектору "С" в район н.п. Дебальцево.

03 лютого 2015 року військовослужбовець ОСОБА_3 прибув до табору "Сармат" після чого 03 лютого 2015 року вибув до сектору "С" для переміщення і підпорядкування в район н.п. Дебальцево.

03 лютого 2015 року ОСОБА_3 прибув до сектору "С" в н.п. Артемівськ, де виконував обов`язки щодо посилення медичного забезпечення.

Із дослідженої в судовому засіданні статті під назвою "Росія застосувала авіацію під Дебальцеве: 2 штурмовика СУ-25 нанесли удар по позиціях 40-го батальйону", яка опублікована 09 лютого 2015 року на сторінках Інтернет-порталу " ОСОБА_7 ", вбачається, що російська авіація атакувала українських військовослужбовців у передмісті Дебальцеве Донецької області. Українські військовослужбовці 92-ї бригади, які стримували атаки російських військ і бойовиків у східній частині міста відзначили, що удари нанесли два російські літаки (https://ukr.media/ukrain/225185/).

Згідно інформації в статті " ОСОБА_8 намагалися перерізати трасу Артемівськ - Дебальцеве" від 09 лютого 2015 року, що опублікована в Інтернет-джерелі «tsn.ua", група з кількох панцерників та піхоти проросійських бойовиків спробувала перерізати трасу Артемівськ-Дебальцеве. На даній ділянці йдуть запеклі бої (http://tsn.ua/уіdео/video ІНФОРМАЦІЯ_11 ).
Інтернет-ресурс "24tv.ua" в статті "Бійці під ОСОБА_9 зафіксували обстріл відомими боєприпасами, журналіст" датована 09 лютого 2015 року, вказав на те, що українські бійці відбили спробу прорвати оборону на одній з околиць Дебальцевого. Військові Збройні сили України спостерігали використання невідомого для них боєприпаси ( ОСОБА_10 ).
Аналізуючи ці статті, що містяться на сторінках інтернет-видань, суд робить висновок про участь у бойових діях в районі м. Дебальцеве регулярних військ Російської Федерації, яким протистояли військові української армії, що відносились до складу сил та засобів сектора "С", та в яких, зокрема, і проходив військову службу ОСОБА_11

09 лютого 2015 року приблизно о 18.30 годині він разом з двома пораненими бійцями, фельдшером та водієм виїхав з блокпосту «Хрест» в н.п. Дебальцеве у напрямку н.п. Артемівськ, після чого інформація щодо місця перебування військовослужбовця ОСОБА_3 була відсутня.

23 лютого 2015 року комісією щодо розслідування факту зникнення військовослужбовця ОСОБА_3 було знайдено та впізнано його тіло в морзі м. Дніпропетровськ.

Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 23 лютого 2015 року № 226/л, виданим Ленінкіським відділенням Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи, свідоцтвом про смерть від 27 лютого 2015 року серії НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Микулинської сільської ради Полонського району Хмельницької області, витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 28 квітня 2015 року № 1578, отримана під час бойових дій травма (наскрізне вогнепальне поранення шиї з ушкодженням спинного мозку) солдата ОСОБА_3 послужила причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 і пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

15 травня 2015 року Указом Президента України № 270/2015 ОСОБА_3 посмертно нагороджено орденом За мужність III ступеня.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України ОСОБА_2 , як мати загиблого ОСОБА_3 має необхідний та достатній обсяг цивільної правоздатності для звернення до суду з такими вимогами.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_3 , передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

В судовому засіданні встановлено, що на підтвердження загибелі ОСОБА_3 суду надано лікарське свідоцтво про смерть від 23 лютого 2015 року № 226/л, видане Ленінкіським відділенням Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи, свідоцтво про смерть від 27 лютого 2015 року серії НОМЕР_2 , видане виконавчим комітетом Микулинської сільської ради Полонського району Хмельницької області, витяг з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 28 квітня 2015 року № 157. Дані документи посвідчують лише факт смерті ОСОБА_3 і не встановлюють причинного зв`язку між смертю та проходженням військової служби на території України, що межує з територією, тимчасово окупованою в результаті збройної агресії Російської Федерації.

Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_3 , проходячи військову службу в зведеному підрозділі Повітряних Сил Збройних Сил України, загинув в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт ОСОБА_2 необхідно для визначення статусу ОСОБА_3 , як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, зо перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

На підставі ст. 8 Конституції України, ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, керуючись наведеним, ст.ст. 10, 60, ч.3 ст.209, 213-215, 256, 259, 294 ЦПК України, -
ухвалив:
Заяву задовольнити.
Встановити факт загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 09 лютого 2015 року на території Донецької області в м. Дебальцеве, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Хмельницької області шляхом подачі до суду першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а заінтересованими особами протягом цього ж строку з дня отримання копії рішення.

Суддя