Справа № 455/502/16 Головуючий у 1 інстанції: Бонецький Л.Й.
Провадження № 22-ц/783/1698/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представників апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи - ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2»ї Григорівни - ОСОБА_3 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2»ї Григорівни до Старосамбірської міської ради, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення міської ради та скасування державного акту на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а :

В квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Старосамбірської міської ради, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення міської ради та скасування державного акту на земельну ділянку.

Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що рішенням Старосамбірської міської ради Львівської області від 26 серпня 2010 року № 2414 та внесеними до нього змінами від 15 грудня 2011 року № 652 їй передано у власність земельну ділянку площею 0, 04 га з цільовим призначенням для садівництва, яка знаходиться по вул. Зарічна, 30 у м. Старий Самбір. Проте, 6 жовтня 2012 року їй стало відомо, що її сусіду ОСОБА_6 належить земельна ділянка розміром 0,0530 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, про що свідчить предявлений ним державний акт, згідно якого частина її земельної ділянки належить ОСОБА_6 Кінцевий розмір земельної ділянки ОСОБА_6 було затверджено рішенням Старосамбірської міської ради Львівської області від 28 квітня 2010 року № 2253, про що їй стало відомо після предявлення ОСОБА_6 державного акта.

Дане рішення Старосамбірської міської ради Львівської області ОСОБА_2 вважає протиправним, так як ним порушено її, позивача, право власності на дану земельну ділянку, тому що житловий будинок по вул. Зарічна, 30 в м. Старий Самбір та відповідно право на земельну ділянку нею були успадковані на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15 травня 1995 року № 1064 і при прийнятті даного рішення не здійснювалася перевірка даних щодо можливості порушення майнових прав інших осіб за умов відведення земельної ділянки у такому розмірі. Оскільки рішення Старосамбірської міської ради Львівської області від 28 квітня 2010 року № 2253, на думку позивача, є протиправним, то скасуванню підлягає також державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_6, який виданий на підставі цього рішення.

РішеннямСтаросамбірського районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2»ї Григорівни до Старосамбірської міської ради, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення міської ради та скасування державного акту на земельну ділянку - відмовлено.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року оскаржила представник позивача ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права. Покликається на приписи ст. 116 ЗК України, ч. 1 ст. 90 ЗУ УРСР від 08 липня 1970 року, ч. 1 ст. 30 ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року.

Зазначає, що рішенням Старосамбірської міської ради Львівської області від 26 серпня 2010 року № 2414 та внесеними до нього змінами від 15 грудня 2011 року № 652 їй передано у власність земельну ділянку площею 0, 04 га з цільовим призначенням - для садівництва, яка знаходиться по вул. Зарічна, 30 у м. Старий Самбір. Проте, 06 жовтня 2012 року їй стало відомо, що її сусіду ОСОБА_6 належить земельна ділянка розміром 0, 0530 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, про що свідчить предявлений ним державний акт, згідно якого частина її земельної ділянки належить ОСОБА_6 Кінцевий розмір земельної ділянки ОСОБА_6 було затверджено рішенням Старосамбірської міської ради Львівської області від 28 квітня 2010 року № 2253, про що їй стало відомо після предявлення ОСОБА_6 державного акта.

Згідно генерального плану забудови присадибної ділянки за 1963 рік, закріпленої за будинком № 30 по вул. Зарічна, виданого спадкодавцю ОСОБА_8, колгоспниці з 1947 року та свідоцтва про право на спадщину від 15 травня 1995 року № 1064, земельна ділянка під садівництво, надана ОСОБА_6, є частиною її присадибної ділянки, так як саме вона була єдиним законним землекористувачем, відповідно до планів 1947 року і 1963 року. Крім того, згідно інформації архівного відділу Старосамбірської РДА, наданої за листом № 90 від 25 серпня 2009 року за період 1973 року по 2003 рік відсутнє будь-яке рішення про відчуження будь-якої частини земельної ділянки із садиби № 30 по вул. Зарічна в м. Старий Самбір. Відповідно до листа міського голови м. Старого Самбора № 556/02-03 від 24 липня 2009 року за період з 01 січня 2004 року по 24 липня 2009 року також відсутнє рішення про вилучення вказаної земельної ділянки. Таким чином, вказане свідчить про те, що присадибна ділянка закріплена за будинком № 30 по вул. Зарічна, повністю перейшла в користування позивача у порядку спадкування будинку та належала первісному спадкодавцю на правових підставах.

Вважає, що судом першої інстанції не з»ясовано причину накладки частини відповідних земельних ділянок, не взято до уваги пояснення щодо причини накладки земель, яке долучено позивачем до матеріалів справи. Крім цього, судом не надано оцінку поясненням позивача стосовно відсутності її земельної ділянки у Публічній кадастровій карті України, які полягають в тому, що її технічно неможливо внести у дану карту через накладання із земельною ділянкою третьої особи.

Просить рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з»явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що відповідно до рішень Старосамбірської міської ради Львівської області від 26 серпня 2010 року № 2414 Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2Г. та від 15 грудня 2012 року № 652 вбачається, що ОСОБА_2 було вирішено безоплатно передати у власність для ведення садівництва земельну ділянку, площею 0,04 га, яка розташована за адресою: м. Старий Самбір, вул. Зарічна, 30 та межує з раніше приватизованою нею земельною ділянкою і знаходиться за межею земельної ділянки № 28 по вул. Зарічна та входить в генеральний план присадибної ділянки, яку вона отримала на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15 травня 1995 року № 1064 (а.с. 7,8).

Рішенням Старосамбірської міської ради Львівської області від 23 травня 2012 року № 982 відповідно до проведених ліцензованою організацією геодезичних робіт було затверджено кінцевий розмір земельної ділянки, розташованої в м. Старий Самбір по вулиці Зарічна, 30, яка передається безоплатно у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва, а саме 0,0278 га, на підставі якого в подальшому видано державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 7, 25).

Із рішення Старосамбірської міської ради Львівської області від 28 квітня 2010 року № 2253 Про затвердження кінцевого розміру земельної ділянки ОСОБА_6М. та витягу з Державного земельного кадастру вбачається, що ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку площею 0, 0530 га для ведення особистого селянського господарства в м. Старий Самбір по вулиці Зарічна, 26 А, кадастровий номер :03:007:0063 (а.с. 10, 99-103).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до приписів ст. 118 ЗК України, що була чинною на час прийняття оспорюваного рішення та видачі державного акта, міська рада дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, повязаних з погодженням документації із землеустрою

Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк.

Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Встановлено, що зазначені вимоги ЗК України при вирішенні питання про передачу земельних ділянок у власність відповідачем були дотримані, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не були суміжними землекористувачами, так як їх земельні ділянки не мали спільної межі.

Із зазначеного витягу з Державного кадастру про земельну ділянку також вбачається, що межі земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_6, погоджувалися із суміжними землекористувачами, але із ОСОБА_2 ці межі не погоджувалися, через відсутність між цими ділянками спільних меж.

Суд критично оцінив посилання позивача на те, що частина земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_6, є її власністю унаслідок спадкування після смерті батька і у неї вона не вилучалася, оскільки до набрання чинності ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року не визнавалося право власності особи на земельну ділянку не визнавалося, так як відповідно до ст. 3 ЗК УРСР від 8 липня 1970 р. та відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР земля була державною власністю - спільним надбанням усього радянського народу.

Земля була виключною власністю держави і надавалася тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, заборонялися.

Згідно із постановою Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР Земельний кодекс Української РСР застосовується до правовідносин, що виникнуть після введення Кодексу в дію, тобто з 15 березня 1991 року, рішення про надання і вилучення земельних ділянок, прийняті до 15 березня 1991 року відповідними органами в межах їх компетенції, але не виконані на час введення Земельного Кодексу Української РСР в дію, підлягають виконанню відповідно до вимог Кодексу; громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.

Відповідно до ст. ст. 13, 16 ЗК УРСР від 8 липня 1970 р. земля в Українській РСР надається в користування, зокрема громадянам СРСР, яке здійснюється в порядку відведення, що провадиться на підставі рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Згідно ст. 22 цього Кодексу приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Виходячи з системного аналізу вище перелічених норм права, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що як договір купівлі-продажу від 26.02.1932 року, так і генеральний план від 14.03.1947 року та свідоцтво про право на спадщину від 15.05.1995 року не є документами, які посвідчують право власності позивача на земельну ділянку. Крім того, у свідоцтві про право на спадщину, не зазначено, що до складу спадщини входить земельна ділянка, а тільки будівлі.

Право користування земельною ділянкою спадкодавця позивача - ОСОБА_8, розміром 1 826 кв. м виникло на підставі рішення виконавчого комітету Старосамбірської міської ради від 20.03.1963 року, хоча акт встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) відсутній. Межі земельної ділянки визначені схематично (а.с. 15,19).

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 04.05.2015 року за матеріалами досудового розслідування внесеними до ЄРДР за № 0000009 від 29.03.2013 року, в ході досудового розслідування встановлено, що в загальнодоступній Публічній кадастровій карті України, відомості про земельну ділянку кадастровий номер :03:007:0090 площею 0,278 га власником якої є ОСОБА_2, відсутні. Крім того, досудовим розслідуванням також встановлено, що в порядку здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і додержання земельного законодавства на території Старосамбірської міської ради Старосамбірського району, Державною інспекцією сільського господарства у Львівській області виявлено порушення чинного законодавства при прийнятті рішення № 982 від 23.05.2012 року «Про затвердження кінцевого розміру земельної ділянки гр. ОСОБА_2 Г.». Вищезазначене рішення прийнято з порушенням п.7,8,9 ст. 118 ЗК України, тобто без розробленого проекту землеустрою.

Враховуючи вищенаведене, рішення Старосамбірської міської ради від 28 квітня 2010 року № 2253 Про затвердження кінцевого розміру земельної ділянки ОСОБА_6М. є правомірним рівно ж як і державний акт, виданий 19 листопада 2010 року ОСОБА_6 на право власності на земельну ділянку площею 0,0530 га, розташовану в м. Старий Самбір Львівської області, так як рішення Старосамбірської міської ради Львівської області від 23 травня 2012 року № 982 прийнято без урахування вказаних обставин.

Таким чином, оскаржуваними рішенням відповідача та державним актом порушення прав позивача ні судом першої, ні судом апеляційної інстанції не встановлено.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог, а відтак правомірно відмовив в задоволенні таких.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2»ї Григорівни - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_9