Справа № 297/1400/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого Ільтьо І. І.,

при секретарі Куні О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради про визнання не чинним виконкому ОСОБА_3 міської ради та зобовязання укласти договір найму квартири,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради про визнання не чинним виконкому ОСОБА_3 міської ради та зобовязання укласти договір найму квартири. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він разом із батьками проживав у спірній квартирі з 14.07.1978 року, коли згідно ордеру №777 моїй мамі ОСОБА_2 було надано на право проживання їй та членам її сім'ї у квартирі АДРЕСА_1. З 1981 року після того як відповідачка ОСОБА_2 поїхала в невідомому напрямку позивач залишився проживати в квартирі зі своїм батьком ОСОБА_1-Д.Б. який 11.09.2016 помер. З того часу позивач сам проживає у даній квартирі. Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради № 69 від 28.03.2017 року позивачу ОСОБА_1 було відмовлено в укладені договору найму на житлову квартиру АДРЕСА_2.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, однак згідно поданої заяви просить розглянути справу без його участі, позов підтримує та просить задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради до суду не зявився, подав до суду заяву згідно якої просив справу розглянути без участі представника виконкому.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не зявилася, причини неявки суду не повідомила, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлена, відповідно до ст. 76 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, пришов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем ОСОБА_3 міською радою 14.07.1978 року було видано ордер №777 відповідачці ОСОБА_2 на право проживання їй та членам її сім'ї позивачу ОСОБА_1 та його батькові - ОСОБА_4 у спірній квартирі.

Судом встановлено, що у вищевказаній квартирі з 1978 року по 1981 рік проживала ОСОБА_2 разом із членам своєї сім'ї сином ОСОБА_1 та чоловіком ОСОБА_1-Д. Б.

У 1981 року відповідачка ОСОБА_2 покинула сина з батьком та поїхала в невідомому напрямку. З того часу всі необхідні документи для належного утримання спірної квартири були укладені із батьком позивача, однак фактичне утримання даної квартири здійснював позивач, всі комунальні послуги сплачувалися саме позивачем ОСОБА_1. Факт належного виконання умов користування квартирою підтверджуються квитанціями про оплату газу, вивезення твердих побутових відходів, світла.

11.09.2016 року ОСОБА_1-Д. Б. батько позивача ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ №216559.

Тобто з часу смерті батька позивач сам проживає у спірній квартирі, що підтверджується довідкою Центру надання адміністративних послу виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради №1554 від 10.04.2017 року.

Згідно ст. 58 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле пшмішення.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер (ст. 61 Житлового кодексу Української РСР).

Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (ст. 64 Житлового кодексу Української РСР).

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців (ст. 71 Житлового кодексу Української РСР).

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 Житлового кодексу Української РСР).

Повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (ст. 106 Житлового кодексу Української РСР).

У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування иим жилим приміщенням з дня вибуття (ст. 107 Житлового кодексу Української РСР).

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства суд вважає, що ОСОБА_2 з 1981 року втратила право користування згаданою квартирою, а враховуючи, що позивач разом з батьком продовжували проживати у спірній квартирі, тому позивач ОСОБА_1 підлягає визнанню її наймачем.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиційне значення, якщо може бути реалізоване.

Відповідно до частини першої статті 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду.

За змістом частини першої статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Таким чином, укладення договору найму жилого приміщення є необхідною умовою користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду та одним із способів захисту житлових прав.

У ст. 29 ЦК України визначено поняття «місця проживання», а саме, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово.

Згідно ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця перебування та місця проживання осіб здійснюється органом реєстрації. Відповідно до ст. 7 цього ж Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви самої особи; судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; інших документів які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

При таких обставинах справи, суд вважає, що є правові підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою № 66 в будинку № 105 по вул. Мужайській в м. Берегово, Закарпатської області, оскільки має тільки формальну реєстрацію у вказаній квартирі, не проживає в ній значний період часу, що значно перевищує встановлений законом шестимісячний строк.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 197 ч.2, 208, 212-215, 218, 224-226, 232 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Скасувати рішення виконкому ОСОБА_3 міськради № 69 від 28 березня 2017 року в частині відмови в укладенні найму на житло АДРЕСА_3 та зобовязати виконком ОСОБА_3 міськради укласти із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, договір найму на квартиру АДРЕСА_4 як з постійним користувачем.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою Закарпатська область м. Берегово, вул. Мужайська, 105/66.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_5.