Справа №461/7023/15-ц
Провадження №2/461/75/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2017 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просить визнати недійсним договір позики від 16.03.2010 року, укладений між ОСОБА_3 Віталієвичем та ОСОБА_2. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в лютому 2015 року з заочного рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 29.01.2015 року ОСОБА_2 дізнався про те, що 16.03.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 1775160,00 грн. Стверджує, що згідно проведеної почеркознавчої експертизи позивач оскаржуваний договір позики не підписував. Вважає вказаний договір позики недійсним з тих підстав, що позивачем не здійснювалося жодних дій, спрямованих на набуття, зміну чи припинення цивільних прав. Тому, просить позов задоволити.

У судове засідання позивач та його представники не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Через канцелярію Галицького районного суду м.Львова від представника позивача ОСОБА_4 надійшло повідомлення про те, що у нього закінчилися повноваження у звязку із створенням адвокатського обєднання «ОСОБА_4 та партнери». Зазначає, що станом на 13.07.2017 року не має можливості надати копію договору про надання правової допомоги, оскільки ОСОБА_2 перебуває у закордонному відрядженні. Окрім того, стверджує, що з 09:00 год. до 13:00 год. 13.07.2017 року здійснюватиме захист у кримінальному провадженні в Трускавецькому ВП Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області. Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вказаного клопотання, оскільки в матеріалах справи міститься довіреність на представлення інтересів позивача ще двох представників, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які не надали суду доказів неможливості прибути з поважних причин в судове засідання. Окрім того, ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 04.07.2017 року визнано явку позивача ОСОБА_2 в судове засідання обовязковою. Тому, суд дійшов висновку з метою дотримання розумних строків розгляду справи про розгляд такої за відсутності позивача та його представників, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду даної справи.

Відповідач та його представники в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Зокрема від представника відповідача ОСОБА_7 через канцелярію суду надійшло клопотання, в якому просить розгляд справи проводити без участі відповідача та просить прийняти рішення згідно закону. Окрім того, в матеріалах справи знаходяться письмові заперечення відповідача, відповідно до яких ОСОБА_3 стверджує, що 16.03.2010 року між ним та позивачем було укладено договір позики на суму 1775160,00 грн., які ОСОБА_2 отримав у день підписання вказаного договору. Зазначив, що заочним рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 29.01.2015 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 02.06.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року вказані рішення залишені без змін, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 16.03.2010 року в сумі 1793411,32 грн. Також зазначив, що висновок експерта №1.1-150/15 від 19.03.2015 року є неналежним та недопустимим доказом у даній цивільній справі. Просить у задоволенні позову відмовити.

На підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши обставини справи та оцінивши докази, здобуті під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 29 січня 2015 року у справі № 605/732/14-ц під час розгляду позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 1793411,32 грн. за договором позики, укладеного 16.03.2010 року, задоволено позов та ухвалою від 10 квітня 2015 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 29 січня 2015 року. Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 02 червня 2015 року заочне рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області залишено без змін. Даною ухвалою було встановлено, що 06.03.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у позику ОСОБА_2, а останній прийняв кошти в сумі 1775160,00 грн., з поверненням вказаних коштів до 1 грудня 2011 року згідно із графіком повернення платежів, про що свідчить наявний в матеріалах справи оригінал договору позики від 16 березня 2010 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 01.06.2016 року, якою відхилена касаційна скарга ОСОБА_2, погодилась з висновками судів попередніх інстанцій та вказала, що повно зясувавши обставини справи, давши наявним у справі доказам належну оцінку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову, виходячи з того, що позивач ОСОБА_3 довів ті обставини, на які він покликається, як на підставу своїх вимог про стягнення заборгованості за договором позики.

Колегією суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в ухвалі від 16 вересня 2016 року, якою відмовлено в заяві ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2016 року, в допуску справи до провадження Верховного Суду України теж було вказано, що відповідач не довів, що не підписував спірний договір і кошти за цим договором не отримував.

Згідно ч.3 cт.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Така ж позиція міститься у Постанові Пленуму Верховного Суду України 18.12.2009 року №14 п.7 ч.2 «Про судове рішення у цивільній справі», де зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В своїй позовній заяві та в інших заявах, поданих до суду, позивач ОСОБА_2 стверджує, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ч.2 ст.1047 ЦК України, оскільки немає жодного документу, який би підтверджував передачу грошей, що оцінюється судом критично та не може бути прийнято до уваги, оскільки відповідач представив в судове засідання копію розписки від 16.03.2010 року про передачу і отримання грошей ОСОБА_2 з відміткою старшого слідчого СВ Франківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівські області ОСОБА_8 про прийняття оригіналу розписки, висновок криміналістичної експертизи з дослідження підписів Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17.11.2015 року та лист-уточнення від 25.01.2016 року про належність підпису на розписці ОСОБА_2 та пояснив, що перший примірник (оригінал) договору позики знаходиться в матеріалах справи № 605/732/14-ц у Підгаєцькому районному суді Тернопільської області, який він передав на вимогу суду, другий був у боржника, а в нього був ще один оригінал договору, який повинна була забрати дружина ОСОБА_2, і він його передав слідчій.

Виходячи з цього, суд вважає, що наявність у відповідача оригіналів договору позики та розписки свідчить про існування невиконаного зобовязання позивачем, при цьому суд, застосовуючи статтю 527 ЦК України, дійшов висновку про те, що розписка як борговий документ є підтвердженням факту укладення договору позики між сторонами та прийняття кожним із них відповідних зобовязань.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У той самий час за змістом частин 1 та 2 ст.207 та ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається, як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання, що співвідноситься з правовою позицією Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-487цс17, за якою договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки та правовим висновком про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, що міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у звязку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань. Крім договору позики та розписки відповідач подав суду копію попередження, яке відповідач відправив позивачу 22.06.2012 року з метою повернення боргу, що підтверджується квитанцією про відправку та рекомендованим повідомленням про вручення.

Крім того, твердження позивача про те, що оспорюваний договір не був спрямований на те, що дійсно ОСОБА_3 мав намір і можливості передати кошти для ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_3 згідно своїх доходів не мав і не міг мати у себе в наявності такої суми та, як наслідок, не передавав її для ОСОБА_2 спростовується наданими відповідачем письмовими доказами про платоспроможність на момент надання позики.

Суд виходить з того, що згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, а виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Як було встановлено судами у справі № 605/732/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, здобутими в судових засіданнях, між сторонами був укладений договір позики, однак позивач не дотримав умов даного договору та в обумовлений у ньому та розписці строк позичених у відповідача коштів не повернув.

Згідно ч.2 ст.10 та ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем та його представниками не надано належних та допустимих доказів, які б слугували підставою для визнання договору позики від 16.03.2010 року недійсним, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судовий збір необхідно залишити за позивачем, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Керуючись ст.ст.203, 207, 208, 527, 625, 638, 1046-1050 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 197, 208, 212-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Зубачик Н.Б.