АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2017 року Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.,

суддів Шахової О.В.,

ПоливачЛ.Д.,

при секретарі Гоін В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради; треті особи: Головне управління юстиції в місті Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року,

у с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради; треті особи: Головне управління юстиції в місті Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини - Ѕ частини спадкового майна, яке належало її матері, ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що становить ј частини житлового будинку, загальною площею 63, 1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року, позовні вимоги задоволено частково, встановлено факт прийняття позивачкою спадщини у вигляді ј частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за позивачкою в порядку спадкування за законом після смерті матері право власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 63,1 кв.м., житловою площею - 40,3 кв.м. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (том І а.с.234-239).

_______________________________________________

Справа № 761/18920/16-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/6500/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що численними судовими рішеннями встановлений факт, що він, ОСОБА_3, нарівні з батьком та ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті матері. Цей факт повторному доказуванню не підлягає. Однак, суд першої інстанції проігнорував вимоги закону в цій частині.

Оскаржуване судове рішення постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що є грубим порушенням закону, оскільки раніше вже розглядалась така справа, встановлювались відповідні обставини справи та досліджувались письмові докази.

Судом не досліджено належним чином всі докази по справі, зокрема матеріали справи №2-3321/1 (2007-2011 р.), в якій викладено зазначені ним факти та доводи.

Крім того, суд порушив його права, не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, зокрема склад співвідповідачів. Таким чином, він повинен бути відповідачем у даній справі, оскільки спір за частки у спадковому майні існує між ним та позивачкою у справі.

Також, судом не вирішено його клопотання щодо об'єднання справи, рішення у якій оскаржується, зі справою за його позовом про визнання за ним права на Ѕ частку будинку.

Таким чином, судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного судового рішення порушено норми процесуального права, не досліджено матеріали та жодні докази, неповно досліджено обставини справи; не дана правова та належна оцінка доказам, які ним наведено в ході судового розгляду справи, не розглянуто та не задоволено його клопотань та не залучено його до справи в якості відповідача.

В суді апеляційної інстанції, ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Інші особи, які брали участь у справі та їх представники в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення скаржника, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріалами справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення,виходячи з наступного.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 9), є батьками позивачки (а.с. 7) та третьої особи - ОСОБА_3 (а.с. 49-50).

16 жовтня 1976 року позивачка уклала шлюб та змінила прізвище з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2» (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_7, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2).

07 березня 2007 позивачка звернулась до Третьої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої матері на 1/2 частину спірного домоволодіння. Разом з тим, 09 березня 2007 їй було відмовлено у видачі свідоцтва, у зв'язку з відсутністю оригіналів документів на майно, що успадковується (том І а.с. 126, 135).

14 червня 2007 року позивачка звернулась до Третьої Київської державної нотаріальної контори із проханням не видавати свідоцтва про право на спадщину після померлих батьків її брату, ОСОБА_8, через звернення останньої з позовом до суду (том І а.с. 140).

В цей же час, остання звернулась до суду з позовом ОСОБА_8 про визнання права власності в порядку спадкування, остаточне рішення по якому було прийняте районним судом 20 вересня 2011 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2012 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 березня 2012 року, відмовлено у відкритті касаційного провадження, а отже рішення суду від 20 вересня 2011 року набрало законної сили.

Вказаним судовим рішенням відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та заборону вчинити дії.

Разом з тим, рішенням суду першої інстанції встановлено, що домоволодіння за адресою: місто Київ, пров. Щусєва, 9 є спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_7 та ОСОБА_4, та з врахуванням тієї обставини, що частки у спільному сумісному майні подружжя є рівними, виходячи з вимог законодавства, що діяло на момент виникнення відповідних правовідносин, на момент відкриття спадщини після померлої ОСОБА_4, останній належала 1/2 частина спірного нерухомого майна.

Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями за законом були її чоловік - ОСОБА_7, позивачка та третя особа.

Крім того, рішенням суду першої інстанції та ухвалою апеляційної інстанції, наведеними вище, достовірно встановлено, що дії позивачки свідчать про те, що вона прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_9. Крім того, ОСОБА_3 і після смерті матері продовжував користуватись будинком та гаражем, тобто фактично прийняв спадщину після смерті матері, фактично вступив в права спадкоємця також батько сторін.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

16 квітня 2016 року позивачка повторно звернулась до Третьої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої матері, а саме на 1/2 частину спірного домоволодіння (том І а.с. 147). Разом з тим, нотаріальна контора повідомила ОСОБА_2 про те, що свідоцтво про право власності на спадщину після померлої матері на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавці на вищезазначену частину житлового будинку.

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Київської міської ради; треті особи: Головне управління юстиції в місті Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 та просила встановити факт прийняття нею спадщини - Ѕ частини спадкового майна, яке належало її померлій матері, що становить ј частини житлового будинку, загальною площею 63, 1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Розглянувши вищевказану справу, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту прийняття ОСОБА_2 спадщини у вигляді ј частини спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері та визнання за останньою права власності на ј частину вказаного будинку. В іншій частині позовних вимог - відмовив, оскільки частину спадкового майна після померлої матері позивачки прийняв також її батько, доказів протилежного позивачкою не надано.

Крім того, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі.

Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1223 ЦК України визначено, що Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Відповідно до п.5.ч.1 ст.19 ЗУ Про внесення змін до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України від 11.02.2010 року №1878-VI державна реєстрація прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України)

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку; встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у ношеному провадженні. Питання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Отже, ухвалюючи оскаржуване нині судове рішення, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що судовим рішення від 20 вересня 2011 року, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог, встановлено факт, що як позивачка, так і батько останньої фактично прийняли спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 як спадкоємці першої черги, у зв'язку з чим позивачка має право на ј частину спірного будинку від Ѕ частини, що належала за життя матері позивачки та її рідного брата ОСОБА_3, а тому доводи скаржника щодо порушення судом вимог закону при ухваленні рішення у цій частині є обгрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері на ј частину спірного будинку.

Як зазначалось вище, судовим рішенням від 20 вересня 2011 року, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, яке набрало законної сили, достовірно встановлено, що і позивачка, і її брат ОСОБА_3, а також їх батько, фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Наведене свідчить про наявність підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом прав скаржника не залучивши його відповідачем (співвідповідачем) у справі, не приймаються колегією суддів, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦПК України, треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов'язки позивача. Разом з тим, ОСОБА_3 не скористався своїм процесуальним правом та не заявив самостійні вимоги щодо предмета спору в порядку, визначеному процесуальним законом.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до вимог позивачки строку позовної давності, оскільки ОСОБА_2 двічі зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, отримавши відмови у видачі свідоцтва про право власності - зверталась до суду за захистом порушених прав, а тому, враховуючи дії позивачки та їх послідовність, строки позовної давності для звернення до суду з даним позовом - не пропущені.

На підставі вищевикладеного, оскаржуване рішення законним та обґрунтованим не можна, а тому воно підлягає скасуванню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 рокув частині задоволення позову - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: О.В. Шахова

Л.Д.Поливач