Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7741/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права користування жилим приміщенням, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_3, третя особа: Київська міська рада про виселення з житлового приміщення, -

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача Київської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням. У листопаді 2016 року уточнив свої позовні вимоги та просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 як члена сім'ї наймача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у спірній квартирі він проживає з 2010 року та в яку заселився з дозволу всіх мешканців, з якими проживав однією сім'єю, вів спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його брат ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - брат ОСОБА_6 Оскільки під час проживання брати не встигли зареєструвати його у спірній квартирі, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечуючи проти позову третя особа - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація - звернулася до суду із позовом, як третя особа із самостійними вимогами, до відповідача про виселення із квартири АДРЕСА_1, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач безпідставно проживає у вказаній квартирі, а тому просили виселити його зі спірної квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права користування жилим приміщенням відмовлено.

Позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_3, третя особа: Київська міська рада про виселення з житлового приміщення задоволено.

Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації виплати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 грн.

Не погодившись з рішенням суду позивач ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове , яким визнати за ним, право користування квартирою АДРЕСА_1. У позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_3, третя особа: Київська міська рада,про виселення з житлового приміщення відмовити. Зокрема зазначав, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не правильно застосував норми, як матеріального, так і процесуального права . А висновки суду про відсутність згоди на вселення позивача з боку мешканців спірної квартири не відповідають дійсним обставинам справи, посилаючись на наявність в матеріалах справи Довіреності від ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3 Безпідставним є неприйняття судом до уваги копій квитанцій про сплату комунальних послуг позивачем по спірній квартирі, як належний та допустимий доказ. Натомість, задоволені судом позовні вимоги третьої особи про виселення позивача не грунтуються на вимогах закону, а матеріали справи не містять доказів.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження ведення ним разом з померлими братами - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 спільного господарства , а також з того, що постійним місцем реєстрації ОСОБА_3 є АДРЕСА_3, а отже у спірній квартирі позивач проживав періодично, а відтак право на користування спірним житлом не набув. Задовольняючи позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги , Деснянської РДА до ОСОБА_3 про виселення суд першої інстанції виходив з того, що останній вселився до спірного житла без законних на те підстав, а тому з урахуванням належних доказів по справі, підлягає виселенню .

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам діючого законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

При ухваленні рішення про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та задоволення позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Згідно ордеру на житлове приміщення №7574 (обмінний) , виданого виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів 04.08.1990 на квартиру АДРЕСА_1 на родину з трьох осіб : ОСОБА_8, ОСОБА_7 - син, ОСОБА_6 - син, ці особи були зареєстровані та проживали у ній . ( а.с. 5)

Із матеріалів справи вбачається, що наймачем спірної квартири також був ОСОБА_6 ( згідно розпорядження Деснянської РДА в м. Києві від 04.10.2012 №554 «Про зміну договорів найму житлових приміщень громадян Деснянського району») після смерті матері ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 ( а.с.6), на якій рахувався особовий рахунок. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 ( а.с. 7-8)

Пред'являючи позов до суду позивач ОСОБА_3 стверджував, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були його двоюрідними братами, які за свого життя хворіли та потребували його догляду, з якими він мешкав з 2010 на спірній житловій площі з їхнього дозволу, вів спільне господарство, сплачував за комунальні послуги, займався похованням ОСОБА_6

Водночас з матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_6 свідоцтво про смерть до відділу з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Деснянської райдержадміністрації не надавалось, звернень про зняття ОСОБА_6 з реєстраційного обліку у зв'язку зі смертю не надходило. Зняття померлого ОСОБА_6 з реєстраційного обліку у спірній квартирі було проведено 08.05.2014 на підставі списків РАЦС , а/з 746 від 11.06.2016.

Факт самовільного вселення ОСОБА_3 до спірної квартири підтверджується інформацією начальника відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Деснянської РДА від 30.12.2016 № 30/3342, де зазначено, що до відділу з питань реєстрації місця проживання /перебування фізичних осіб з питань реєстрації місця проживання він не звертався.

Про самовільне та безпідставне користування спірною квартирою позивачем ОСОБА_3 свідчить довідка про нарахування та сплату комунальних послуг по особовому рахунку № НОМЕР_2 (НОМЕР_1) за період з 01.12.2010 по 31.12.2016 , який до моменту смерті був відкритий на ОСОБА_6 і нарахування до моменту його зняття з реєстрації проводились на 1 особу , а борг на кінець 2016 склав 21 331, 26 грн. А тому, суд вірно дійшов висновку про критичну оцінку, наданих ОСОБА_3 квитанцій про сплату комунальних послуг.

Крім того, судом вірно встановлено, що, оскільки постійним місцем реєстрації ОСОБА_3 є АДРЕСА_4, позивач є одруженим, має двох неповнолітніх дітей , то про постійне місце проживання на спірній житловій площі мова не може йти. А тому, доводи апеляційної скарги в цій частині не можна вважати обгрунтованими.

Також суд правильно дійшов висновку про те, що відсутність будь-якої письмової згоди з боку братів ОСОБА_3 на користування та вселення у спірне житло останнього є свідченням у відсутності законного права на користування цим житлом.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

З'ясувавши ці обставини, давши оцінку наданим доказам відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не набув права користування спірним жилим приміщенням, оскільки порядок вселення дотриманий не був, витрат з оплати комунальних послуг за спірною адресою на двох осіб позивач не ніс, зберігав за собою право реєстрації за іншим місцем проживання та у іншому місті, а надані докази вказують на те, що зв'язок з жилим приміщенням за своїм місцем реєстрації він не втратив.

Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або судовому порядку.

Згідно із ч. З ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщенні виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Оскільки суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права користування жилим приміщенням не підлягають задоволенню, оскільки останній такого права не набув, то висновок суду про задоволення зустрічного позову про виселення є законним та обгрутованим.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, щомають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 та задоволенні вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги , Деснянської РДА, до ОСОБА_3 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо неприйняття до уваги, як належних доказів довіреності, яка на думку позивача, давала йому право на вселення та проживання у спірній жилій площі, а також квитанцій про сплату комунальних послуг, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне. Так, довіреність на ім'я позивача була видана особою, яка сама у спірній квартирі не проживала (відбував покарання), а відтак давати згоду на вселення у спірну квартиру інших осіб, а тим більше проживати у ній, не мала права. До того ж, про яке ведення спільного господарства та проживання однією сім'єю могла іти мова, якщо особа відбувала покарання у місцях позбавлення волі.

За таких обставин, всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду представник позивача також не навів таких обставин.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є не суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цієї справи.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: