АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Слюсар Т.А., Музичко С.Г.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокосметикс» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокосметикс» про розірвання договору про надання послуг,

встановила:

у січні 2017р. позивач звернулася до суду з позовом про розірвання договору про надання послуг №ПА0611, укладеного з ТОВ «Єврокосметикс» 8 листопада 2016р.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 8 листопада 2016р. вона уклала з відповідачем договір №ПА 0611 про надання косметичних послуг, за умовами п.1.1 якого виконавець надає замовнику комплекс послуг в обсязі та на умовах, визначених цим договором, а замовник зобов'язується своєчасно та в повному обсязі оплатити такі послуги згідно умов даного договору.

Позивач посилалася на те, що ретельно вивчивши дома документи, що були їй надані, вона з'ясувала, що підписала договір на дуже невигідних для себе умовах, зокрема, повну вартість комплексу послуг вона повинна сплатити в день підписання договору, а усі процедури виконуються певний тривалий час. Крім того, невигідною умовою договору є визначене право виконавця у будь-який час відмовитися від виконання договору, встановлене п.2.2.5, у той час як п.2.4.2. вказує про відсутність у замовника права на відмову від виконання своїх обов'язків за даним договором.

Також позивач стверджувала, що при підписанні договору її змусили одночасно підписати акт приймання-передачі наданих послуг, хоча процедури повинні надаватися певний та доволі тривалий час.

Справа № 755/527/17
Апеляційне провадження: №22-ц/796/6590/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Позивач зазначала, що 9 листопада 2016р. подала заяву відповідачу про розірвання договору та повідомила відповідача про неможливість сплати грошової суми за договором. Крім того, 10 листопада 2016р. вона направила відповідачу поштою заяву про відкликання згоди на укладення договору, у якій повідомила відповідача про відмову сплачувати та приймати косметичні послуги обумовлені договором, у зв'язку з турботою за своє здоров'я та життя.

Також позивач вважала підставою для розірвання договору істотну зміну обставин, так як 14 листопада 2016р. була на прийомі у свого лікуючого лікаря - невролога з приводу можливості проведення косметологічних процедур, визначених умовами договору, і лікар однозначно вказала, що в даний момент будь-яке лікування паралельно протипоказано.

- 2 -

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 березня 2017 року позов задоволено. Розірвано договір про надання послуг №ПА 0611 від 8 листопада 2016р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокосметикс» та ОСОБА_1.

У поданій апеляційній скарзі ТОВ «Єврокосметикс» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, оскільки позивачем не доведено обставин для застосування ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також відповідач вважає, що позивачем не надано доказів для застосування ст. 652 ЦК України, а саме істотної зміни обставин, які існували при укладенні договору, так як позивач володіла інформацією про свій стан здоров'я.

Крім того, відповідач стверджує, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та встановив обставини щодо неотримання позивачем жодної послуги від відповідача, що не заявлялось позивачем, як підстава для розірвання договору.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення позивача та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 8 листопада 2016р. між ТОВ «Єврокосметикс» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання послуг, за умовами якого виконавець надає замовнику комплекс послуг в обсязі та на умовах, визначених цим договором, а замовник зобов'язується своєчасно та в повному обсязі оплатити такі послуги згідно умов договору.

Пунктом 1.1 договору сторони визначили перелік послуг, які зобов'язався надати виконавець: 1) кріотерапія - 6 процедур; 2) спа процедура для волосся - 10 процедур; 3) наповнення волосся філлером - 2 процедури; 4) кератонізуючий догляд для відновлення волосяного стержня - 6 процедур; 5) мезотерапія - 8 процедур; 6) 2 консультації спеціаліста.

Пунктом 3 договору сторони визначили вартість послуг у 14 070грн.

9 листопада 2016р. позивач подала відповідачу заяву про розірвання договору про надання послуг у зв'язку із неможливістю провести оплату, визначену договором.

10 листопада 2016р. позивач подала відповідачу заяву про відкликання згоди на укладення договору, в якій висловила прохання про розірвання договору та відкликання своєї згоди на отримання кредитних коштів в рахунок надання їй косметичних послуг.

21 листопада 2016р. позивач подала відповідачу заяву, в якій повідомила про односторонню відмову від договору від 8 листопада 2016р. про надання послуг.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив того, що позивач має право на розірвання договору відповідно до ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а наведені позивачем підстави для розірвання договору є доведеними належними доказами.

Проте, погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, так як вони не відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказах, і зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 907 ЦК України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на

- 3 -

підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Підстави для розірвання договору зазначені у статях 651 та 652 ЦК України.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на ч. 1 ст. 652 ЦК України, згідно якої у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до пункту 2.4.2. укладеного сторонами договору замовник не має право відмовитися від виконання в повному обсязі своїх обов'язків за договором, в тому числі, стосовно оплати наданих послуг виконавцем.

Під час судового розгляду представник відповідача заперечувала проти розірвання договору. Отже, сторони не домовилися стосовно розірвання укладеного 8 листопада 2016р. договору, а умовами договору право замовника відмовитися від договору не передбачено.

Відповідно до частини другої статті 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Позивачем у підтвердження істотної зміни обставин суду першої інстанції була надана виписка лікаря-невролога від 14 листопада 2016р., без визначення особи, якій вона видана, про наявність діагнозу мігрень у простій формі, астенічний синдром, у якій також зазначено про необхідність погодження лікування супутніх хвороб з лікуючим лікарем та наявність протипоказань на час звернення проти якого-небудь паралельного лікування.

Разом з цим, суду не було надано доказів, що послуги, які є предметом договору від 8 листопада 2016р., є лікуванням будь-якої наявної у позивача хвороби, а також не надано медичних документів у підтвердження наявності у позивача протипоказань для проходження процедур, визначених у спірному договорі.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що відповідач не є медичною установою та не може надавати медичні послуги.

Також позивачем не був доведений факт одночасного існування всіх чотирьох умов для розірвання спірного договору, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження наявності підстав для розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин.

Застосування судом першої інстанції при вирішенні даного спору частин 2 та 3 статті 651 ЦК України, як підстави для розірвання договору, є неправомірним, оскільки вказані норми матеріального права передбачають можливість розірвання договору у разі істотного порушення договору другою стороною. При цьому, судом не наведено як саме були порушені відповідачем умови договору, та не враховано, що на вказану обставину не посилалася позивач у своїй позовній заяві, тому судом були порушені вимоги ст. 11 ЦПК України.

Також безпідставним є посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 18 вересня 2013р. у справі 6-75цс13, оскільки фактичні обставини, які були предметом розгляду Верховного Суду України, та

- 4 -

даної справи не є аналогічними, і даний позов не ґрунтується на істотному порушенні відповідачем умов укладеного з позивачем договору.

Крім норм Цивільного Кодексу України правовідносини сторін регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

У Законі «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача вимагати розірвання договору:

- на підставі п. 1 абз. 2 ч. 1 ст. 8 у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач має право на розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми;

- на підставі ч. 4 ст. 10 за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків;

- на підставі ч. 7 ст. 15 у разі коли надання недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не зазначала про жодну обставину, яка встановлена вищезазначеними нормами матеріального права, як підставу для розірвання договору.

Підставою своїх позовних вимог позивач зазначила ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої, якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини.

Однак, позивачем не було надано суду доказів повідомлення її відповідачем про настання обставин, зазначених у абзацах 1 та 2 вказаної норми, а тому право на відмову від договору, яке передбачене абзацом 3 зазначеної статті, у позивача не настало.

Приймаючи рішення про розірвання спірного договору на підставі ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вказана стаття визначає права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг), а застосування абзацу третього частини 12 можливе при настанні обставин, зазначених у абзацах першому та другому, і настання вказаних обставин повинен встановити виконавець.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є правомірними і знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Посилання представника позивача на те, що згідно положень Закону України «Про захист прав споживачів» споживач протягом чотирнадцяти днів має право відмовитися від отримання будь-яких послуг, колегія суддів вважає безпідставними, так як такого положення вказаний закон не містить.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем.

Відповідно до частини 2 вказаної норми, якщо на момент обміну аналогічного товару немає у продажу, споживач має право або придбати будь-які інші товари з наявного асортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару.

Крім того, частиною 3 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями

- 5 -

споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.

Отже, вказані норми передбачають можливість протягом 14 днів здійснити обмін товару належної якості або розірвати договір купівлі-продажу товару, тобто певної речі, а не надання послуг.

Посилання позивача на те, що вона уклала спірний договір на дуже невигідних для неї умовах та підписала акт приймання-передачі наданих послуг, хоча послуги їй ще надані не були, не може бути підставою для розірвання договору, так як це не передбачено нормами матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, допущені порушення норм процесуального права, колегія суддів скасовує рішення суду та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокосметикс» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокосметикс» про розірвання договору про надання послуг відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: