АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Литвинюк І.М., Яремка В.В.

секретар Окармус О.М.

за участю апелянта

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - приватний нотаріус Хоменко Марина Олександрівна, про визнання умов кредитного договору несправедливими, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 29 травня 2017 року -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - приватний нотаріус Хоменко М.О., про визнання умов кредитного договору несправедливими.

Позовні вимоги обґрунтовував слідуючими обставинами.

19.06.2008р. між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсиббанк» був укладений споживчий договір №0, відповідно до якого він отримав кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 56283 дол. США на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1. Процентна ставка за користування даним кредитом встановлена 14% річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 18.06.2035р.

В забезпечення виконання боргових зобов'язань за вказаним договором було укладено договір іпотеки №88456 від 19.06.2008р., відповідно до умов якого він передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме двохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач посилався на те, що при укладанні договору про надання споживчого кредиту Банк допустив численні порушення.

Справа №727/802/17-ц Провадження №22-ц/794/763/17 Категорія 19/27 Головуючий у 1-й інстанції Літвінова О.Г. Доповідач Перепелюк І.Б.

Позивач просив суд визнати положення п.п. 1.1, 1.2, 1.2.2, 1.3, 1.3.1, 2.1, 2.3.5, 3.4.5 кредитного договору несправедливими.

Рішенням Шевченківського районного суду від 29 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що банк повинен був в письмовій формі перед наданням кредиту ознайомити його з інформацією про умови кредитування.

Також ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному розгляду справи, зокрема не витребував в позивача та не перевірив розрахунок заборгованості, не перевірив період, за який здійснюється стягнення, з чого складається сума заборгованості.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення - залишити без змін з наступних підстав.

Встановлено, що відповідно до укладеного договору про надання споживчого кредиту №0 від 19.06.2008р., ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 56283,00 дол. США. з метою придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1. Процентна ставка за користування даним кредитом встановлена 14% річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 18.06.2035р.

В забезпечення повернення кредиту, за кредитним договором, між сторонами був укладений договір іпотеки № №88456 від 19.06.2008р., згідно якого позивач передав банку в іпотеку вищевказану квартиру.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що при укладанні договору про надання споживчого кредиту Банк допустив численні порушення, які є підставою для визнання окремих пунктів кредитного договору несправедливими..

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, апеляційний суд вважає, що висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору № 0 від 19.06.2008р, укладеного між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, ст. Закону України «Про захист прав споживачів», у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

А відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Безпідставними є посилання апелянта на те, що банк не надав йому, як споживачу фінансових послуг необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про відповідні валютні ризики.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що саме по собі зростання або коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

В разі небажання отримувати кредит в іноземній валюті, ОСОБА_1, мав реальну можливість не укладати такий договір. Про те, що ОСОБА_1 був обізнаний з можливою девальвацією курсу гривні по відношенню до курсу долара США, свідчить також пп. В п.5.2 договору №0 від 19.06.2008р. Крім того, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, відповідач погоджувався із всіма умовами договорів, про що свідчить його підпис в договорах і часткове погашення кредиту в іноземній валюті. Після укладення договору в 2008 році позичальник його не оспорював і виконував тривалий час на протязі декількох років, тобто погодився з умовами договору.

Не відповідають матеріалам справи і доводи апелянта про те, що суд не звернув належної уваги на порушення позивачем під час укладення договорів п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), якими передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач, що позивач повинен був надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, а також про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, інше, чого ним зроблено не було, однак в пункті 7.13 договору зазначено, що позичальник перед укладенням договору отримав від банку інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Також згідно цього пункту всі умови договору ОСОБА_1 зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню що нього.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному розгляду справи, зокрема не витребував в позивача та не перевірив розрахунок заборгованості, не перевірив період, за який здійснюється стягнення, з чого складається сума заборгованості є безпідставними, оскільки це не є предметом спору.

Аналізуючи матеріали справи, встановлено, що в період укладення договору сторони діяли добросовісно і дійшли домовленості відносно всіх основних і суттєвих його умов, в тому числі про юридичну природу договорів, строк їх дії, коло обов'язків і прав кожної з сторін. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, відповідач погоджувався із всіма умовами договорів, про що свідчить його підпис в договорах і часткове погашення кредитів в іноземній валюті. Після укладення договору в 2008 році позичальник його не оспорював, приступив до його виконання і виконує тривалий час на протязі декількох років, тобто погодився з умовами договору. За тим ж договором визначено повернення кредиту в тій самій валюті, в якій видано кредит, що повністю відповідає суті договору кредиту (позики) і не суперечить чинному законодавству. Всі умови договору позичальника на час його укладення повністю влаштовували. На згоду відповідача з укладеним договором вказує і той факт, що він погодився отримати суму кредиту за договором, отримав її і витратив за власним бажанням і на власний розсуд. Доводи апелянта свідчать про те, що фактично він виявив свою незгоду з наслідками вже укладеного договору, що його заперечення проти укладеного договору пов'язане з незгодою сплачувати кредит за тим курсом долара, який є чинним на даний час. Незгода ж з наслідками укладених договорів не є підставою для визнання їх недійсними, відповідно до ст. 229 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки на час укладення договору сторони досягли домовленості щодо таких істотних умов кредитного договору, як розмір кредитних коштів та вид валюти, розмір процентної ставки, термін повернення кредиту, розмір і порядок внесення щомісячних платежів, які позичальник зобов'язувався сплатити позикодавцю, обов'язковість встановлення яких передбачено ст. 1054 ЦК України. Докази та обставини, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального, процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом вірно :