Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1127/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

11.07.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Гайсюка О.В., Мурашка С.І.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області, Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, знаття арешту з майна за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 березня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_4 (яка за час розгляду цивільної справи змінила прізвище на ОСОБА_2) звернулася до суду вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що з квітня 2007 року вони з ОСОБА_3 перебували у сімейних відносинах без реєстрації шлюбу. 23 січня 2009 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Кіровоградської області між ними було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 червня 2015 року. Від шлюбу вони мають спільних дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. За період спільного проживання ними було придбано наступне нерухоме майно:

27 листопада 2007 року квартири № 6 і № 7 в м. Кіровограді по вул. Калініна, буд. 13, за договорами купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округуОСОБА_7, зареєстрованими у реєстрі за № 2767 і№ 2764;

6 березня 2008 року квартири № 4, № 5, № 8 в м. Кіровограді по вул. Калініна, буд. 13, за договорами купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованими у реєстрі відповідно № 610, № 603, № 616;

2 квітня 2008 року квартира АДРЕСА_1, за договором купівлі-продажу даної квартири посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за № 322.

Покупцем за вказаними договорами був ОСОБА_3, але це майно придбавалося за спільні кошти, а квартира № 2 придбана частково за кошти, які надали батьки позивача.

Під час розірвання шлюбу питання щодо поділу майна подружжя не вирішувалося так, як між нею і ОСОБА_3 була досягнута домовленість за якою квартира АДРЕСА_2 мала перейти у її особисту власність, а квартири № 4 - № 8 за цією ж адресою у особисту власність ОСОБА_3 Проте їй стало відомо, що на квартиру № 2 накладено арешт і звернуто стягнення на користь ПАТ «Імексбанк».

Позивач просила суд встановити факту проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1 квітня 2007 року по 22 січня 2009 року; визнати квартиру № 2 по вул. Калініна у буд. № 13 в м. Кіровограді їх спільною сумісною власністю; в порядку поділу спільного майна припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру № 2 по вул. Калініна у буд. № 13 в м. Кіровограді та визнати за ОСОБА_4 право власності на вказану квартиру; квартири № 4, № 5, № 6, № 7, № 8 по вул. Калініна у буд. № 13 в м. Кіровограді залишити у власності ОСОБА_3; зняти арешт з квартири № 2 по вул. Калініна у буд. № 13 в м. Кіровограді, накладений постановою Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ від 23 жовтня 2012 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 березня 2016 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову по вказаній справі задоволено: зупинено продаж арештованого майна, а саме квартири № 2 по вул. Калініна (нині вул. Шульгіних), будинок № 13 в м. Кіровограді до завершення розгляду цієї цивільної справи.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 березня 2017 року позов задоволено. Суд встановив факт проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1 квітня 2007 року по 22 січня 2009 року; визнав квартиру АДРЕСА_3 (тепер Кропивницький) спільною сумісною власністю подружжя; в порядку поділу спільного майна подружжя припинив право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4 (тепер Кропивницький) та визнав за ОСОБА_9 право власності цю ж таки квартиру; інше майно квартири № 4, № 5, № 6, № 7, № 8 у буд. № 13 по вул. Калініна в м. Кіровограді (Кропивницький) залишив у власності ОСОБА_3; зняв арешт з квартири АДРЕСА_5 (тепер Кропивницький), накладений постановою Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ б/н від 23 жовтня 2012 року; вирішив питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Імексбанк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_10, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема судом проігноровано заперечення ПАТ «Імексбанк» на позов. Вважає, що позов предявлений позивачем в інтересах ОСОБА_3, який є боржником перед ПАТ «Імексбанк». Суд не врахував, що квартира № 2 придбана до укладення сторонами шлюбу. Суд не взяв до уваги умови договору купівлі-продажу та договору іпотеки. Судом не враховано, що у інших цивільних справах ОСОБА_4 вказувала, що проживала з ОСОБА_3 з березня 2008 року, а не з 1 квітня 2007 року. АТ «Імексбанк» згоду на поділ предмету іпотеки (квартири № 2) не надавав, а тому чином ОСОБА_3 та ОСОБА_3 не мали права розподіляти майно без згоди банку.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ПАТ «Імексбанк» ОСОБА_11 апеляційну скаргу підтримав.

Позивач та представник позивача ОСОБА_12 повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявились. Свої правом подачі заперечень на апеляційну скаргу позивач не скористалась (т. № 2, а. с. 91, 94).

Відповідач ОСОБА_3, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання особисто не зявився.

Представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_13 у судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги. Просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Управління держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи (т. 2, а. с. 93), в судове засідання не зявився. Свої правом подачі заперечень на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, законність і обґрунтованість судового рішення у якій перевіряється, суд першої інстанції встановив такі факти й обставини.

ОСОБА_3та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_14) з 1 квітня 2007 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, а з 23 січня 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т 2, а. с. 107), який рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 червня 2015 року розірвано (т. 2, а.с.16-17).

Позивач та відповідач ОСОБА_3 мають спільних дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 2, а. с. 10, 11).

Згідно договору купівлі-продажу від 2 квітня 2008 року ОСОБА_3 була придбана квартира під номером 2 по вул. Калініна, 13 в м. Кіровограді (тепер Кропивницький). Договір купівлі-продажу даної квартири посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстром № 322 (т. 2, а. с. 12 - 13).

Позивач ОСОБА_4 змінила своє прізвище на ОСОБА_2, у звязку з реєстрацією шлюбу 16 грудня 2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 у в повному обсязі, суд першої інстанції, поклав в основу оскаржуваного рішення пояснення сторін та покази свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 та вважав доведеним факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 1 квітня 2007 року по 22 січня 2009 року, а також вважав доведеним, що обєкти нерухомості (квартири), придбані ОСОБА_3 у період з 1 квітня 2007 року по 22 січня 2009 року являються спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і підлягають поділу між ними. За відсутність заперечень ОСОБА_3 щодо варіанту поділу майна, суд вважав за можливе визнати право власності в цілому на спірну квартиру АДРЕСА_6 за ОСОБА_4, припинивши право власності ОСОБА_3 на це майна, а решту квартир залишити у власності ОСОБА_3 Оскільки квартиру № 2 суд виділив позивачу, то вважав, що підстав для накладення на неї стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Імексбанк» немає.

Однак, погодитися з таким висновком колегія суддів апеляційного суду не може так, як суд дійшов їх без дотримання норм процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення, яке оскаржується, не відповідає цим нормам.

Відповідно до статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

За правилами статті 74 СК України (зі змінами) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Водночас,згідно ч. 2 ст. 74 СК України, на вказані правовідносини поширюються положення ст. 60 СК України яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка неодноразово і послідовно викладена в постановах від 2 жовтня 2013 року № 6-79 цс 13, 3 червня 2015 року № 6-38цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15 та інших, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Таку правову позицію щодо застосування ст. 74 СК України висловив Верховний Суд України у постанові від 8 червня 2016 року № 6-2253цс15, яка є обовязковою до застосування судами (360-7 ЦПК України).

Проте, у справі, яка переглядається, місцевий суд на вказані норми та розяснення щодо їх застосування уваги не звернув, неправильно встановив обставини справи, не надав належної оцінки всім доказам у справі, не обґрунтував свої висновки.

За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК Українирішення суду не може грунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що місцевим судом зроблено не було.

Суд вважав факт проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_14 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1 квітня 2007 року до 22 січня 2009 року достатньо і достовірно підтверджений показаннями допитаних ним свідків та визнанням цього факту ОСОБА_3

Проте, всупереч приписам ст. 212 ЦПК України, суд не дав оцінки іншим доказами у справі та сукупності всіх доказів у справі.

Так згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 2 квітня 2008 року покупцем квартири АДРЕСА_7 являється ОСОБА_3 одноосібно.

Пунктом 1.5. цього договору ОСОБА_3 повідомив, що він у шлюбних та фактичних шлюбних відносинах, які виникають із спільного проживання та ведення спільного господарства, не перебуває, квартира набувається ним особисто (т. 1, а. с. 12).

В пункті 2.1.4. договору іпотеки, укладеного 17 квітня 2008 року між АКБ «Імексбанк» і ОСОБА_3, останній стверджував, що квартира АДРЕСА_7, яка ним передається в іпотеку, набута ним за особисті кошті. На момент укладення договору купівлі-продажу та договору іпотеки у фактичних шлюбних стосунках з іншими особами , які виникають із спільного проживання та ведення спільного господарства, не перебуває (т. 1, а. с. 85).

Поза увагою суду лишилася позовна заява ОСОБА_4 до ПАТ «Імексбанк» про визнання договору іпотеки недійсним (т. 1, а. с. 88 - 91) у якій ОСОБА_4 стверджувала, що проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю з березня 2008 року, тобто приблизно один місяць до придбання ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_6, і практично в один і той час, коли він придбав квартири № 4, 5 і 8, а також після того, як були ним придбані квартири № 6 і № 7.

Суд також не врахував, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 квітня 2014 року (постановленим за головуванням судді Шевченко І.М.) в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено, зокрема з мотивів не доведення нею факту проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю з березня 2008 року (т. 2, а. с. 12).

Позивачка стверджувала, що вона з ОСОБА_3 мали спільні кошти, але джерела їх походження, розмір не вказала.

Твердження позивачки, що на придбання квартири № 2 були частково витрачені кошти, надані її батьками, є голослівним (не підтверджене доказами).

Сторонами не надано належні та допустимі докази того, що позивачка і ОСОБА_3 на час придбання майна, яке є предметом спору, мали взаємні права і обовязки притаманні подружжю, вели спільне господарство, мали спільні доходи або бюджет, обєднали особисті кошти кожного з них з метою спільного набуття майна.

Визнання ОСОБА_3 факту проживання з позивачкою однією сім`єю до моменту укладення шлюбу не звільняє її від процесуального обовязку доведення цього факту так, як положення ч. 1 ст. 61 ЦПК України звільняють від цього обовязку за умови визнання всіма сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі вказаних обставин. Однак ПАТ «Імексбанк» та Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області не визнавали цю обставину так, як вона їм невідома.

Не звернув суд уваги і на ту обставину, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3, не зважаючи на нібито існуючу між ними домовленість щодо поділу спільного майна, позивачка оселилася не в квартирі, право власності на яку просить визнати за нею, а в с. Губівка Компаніївського району Кіровоградської області, що підтверджується відомостями її паспорта (т. 1, а. с. 8), у її батьків.

Свідки, допитані судом за клопотанням позивача, підтвердили проживання позивачки і ОСОБА_3 разом до реєстрації шлюбу, але сама ця обставина не є достатньою для визнання майна набутого в цей період їх спільною сумісною власністю без встановлення ознак сім`ї у стосунках між чоловіком та жінкою, в тому числі джерел придбання такого майна. Показання свідків про те, що позивачка і ОСОБА_3 проживали однією сімю є оціночним судженням свідків, яке ґрунтується на їх уявленні про сім`ю, однак їх показання не містять відомостей про конкретні обставини, які підтверджують цей факт.

Отже факт проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1 квітня 2007 року по 22 січня 2009 року, як підстава для визнання спірного майна їх спільною сумісною власністю, судом першої інстанції встановлено невірно.

Суд, ґрунтуючись на припущеннях, помилково вважав доведеними обставини, якими позивачка обґрунтовувала свої вимоги. Підстав вважати, що кватира № 2 у буд. № 13 по вул. Калініна в м. Кіровограді набута у спільну сумісну власність ОСОБА_3А і ОСОБА_14 (ОСОБА_3, ОСОБА_2) О.В. а також підстав припиняти право власності на неї ОСОБА_3 визнавати таке право за позивачкою у суду першої інстанції не було.

Не знайшли свого підтвердження ці факти і в суді апеляційної інстанції так, як інши доказів суду не надано.

Ухваливши рішення про зняття арешту з вказаної квартири, суд без достатніх правових підстав, не обґрунтувавши своє рішення, втрутився у правовідносини між ПАТ «Імексбанк» і ОСОБА_3 всупереч правам кредитора.

Крім того, залишаючи в порядку розподілу спільної сумісної власності за ОСОБА_3 право власності на квартири № 4, № 5, № 6, № 7, № 8, суд першої інстанції взагалі не дослідив обставини набуття права власності на них так, як матеріали справи не містять відповідних доказів (договори купівлі-продажу, на які посилався позивач, або їх копії у справі відсутні).

Суд першої інстанції, щонайменше маючи можливість перевірити належність права власності на ці квартири за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ці відомості не перевірив.

Апеляційний суд встановив, що на вказані квартири, власником яких являється ОСОБА_3, зареєстровано обтяження іпотека, обтяжувач АКБ «Імексбанк» (т. 2, а. с. 97 106).

Позивачка не просила суд визнати ці квартири її і ОСОБА_3 спільною сумісною власністю.

Позивачка та її представник в судове засідання суду апеляційної інстанції не зявилися, доказів на підтвердження належності цих квартир їй та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності (ст. 74 СК України) не надали.

Не надав таких доказів і сам ОСОБА_3

За відсутності відповідних вимог та доказів, які їх підтверджують, суд не мав підстав включати квартири № 4, № 5, № 6, № 7, № 8 у буд. № 13 по вул. Калініна у розподіл майна.

Апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову повністю у звязку з недоведеністю обставин, якими обґрунтовано вимоги позивача.

Колегія суддів також вважає за необхідне скасувати вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову, який не підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь ПАТ «Імексбанк» підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 2043 грн. 82 коп. (т. 2, а. с. 31, 60).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 березня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області, Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, знаття арешту з майна відмовити повністю.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 березня 2016 року, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» 2043 (дві тисячі сорок три) грн. 82 коп. компенсації сплаченого судового збору

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: