Справа №475/323/17 20.07.2017 20.07.2017 20.07.2017
Провадження №22-ц/784/1624/17
Справа № 475/323/17 Головуючий першої інстанції: Єгорова Н.І.
Провадження № 22-ц/784/1624/17 Суддя-доповідач Апеляційного суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 14 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - державний реєстратор Доманівської районної державної адміністрації Миколаївської області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Позивач зазначав, що він на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 03 березня 2003р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 165, є власником земельної ділянки площею 6,5827 га, розташованої в межах території Доманівської селищної ради Доманівського районного суду Миколаївської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до договору оренди землі від 01 лютого 2016 р. зазначена земельна ділянка була передана в оренду ОСОБА_3 строком на 49 років. За твердженням позивача, даний договір оренди він уклав під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах. Так, в 2011р. він взяв у відповідача кошти в борг в сумі 26000 грн. на лікування, про що склав розписку. За усною домовленістю, в рахунок відшкодування боргу, позивач передав відповідачу земельну ділянку в безоплатне користування на 5 років, а також склав заповіт на його ім'я, розпорядившись земельною ділянкою на випадок своєї смерті на користь відповідача. По закінченню п'ятирічного строку, попередив відповідача про повернення земельної ділянки, вважаючи, що повністю повернув борг ОСОБА_3, так як протягом 5 років орендну плату не отримував. Між тим, ОСОБА_3 заперечував проти повернення земельної ділянки і пред'явив вимогу про повернення боргу. Зрозумівши, що повернути борг не має можливості, так як крім пенсії в розмірі 1400 грн., інших доходів не має, вимушений був укласти з відповідачем договір оренди земельної ділянки на вкрай невигідних для нього умовах, з дуже низькою орендною платою та на досить тривалий строк. Як вказав позивач, за відсутності вищевикладених обставин він би на зазначених умовах не уклав договір оренди земельної ділянки з відповідачем.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, площею 6,5827 га, розташованої в межах території Доманівської селищної ради укладений між ним та ОСОБА_3 01 лютого 2016 р., зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 27.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позов не визнали, посилаючись на його недоведеність.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 14 червня 2017 р. в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невірну оцінку судом наданих ним доказів та помилковість висновків суду щодо недоведеності ним укладання спірного договору під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 03 березня 2003р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 165, є власником земельної ділянки площею 6,5827 га, розташованої в межах території Доманівської селищної ради Доманівського району Миколаївської області, із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 8).

Згідно розписки, складеної 27 вересня 2011 року, ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_3 26 000 грн. (а.с. 14).

10 жовтня 2011 року ОСОБА_2 склав нотаріально посвідчений заповіт, яким заповів належну йому земельну ділянку ОСОБА_3 18 квітня 2016 року даний заповіт ОСОБА_2 скасовано. (а.с. 9).

Також судом першої інстанції встановлено, що після отримання коштів в борг ОСОБА_2 за домовленістю з ОСОБА_3 передав йому в користування спірну земельну ділянку, не укладаючи при цьому відповідного договору.

01 лютого 2016 р. сторонами був укладений договір оренди зазначеної земельної ділянки, який був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 27 на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29872150 від 02.06. 2016р. За умовами договору строк оренди складає 49 років, орендна плата вноситься орендарем щорічно до 20 вересня поточного року в розмірі 3% від вартості землі, що складає 2996грн. (а.с. 18-22).

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» і така правова позиція викладена у постановах ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2766цс16, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевявленння особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

За змістом ст. 13, ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_2 посилався на те, що спірний договір оренди землі він був вимушений укласти на невигідних для нього умовах у зв'язку з тим, що відповідач вимагав повернення боргу в сумі 26000 грн., які він не мав можливості повернути з огляду на скрутний майновий стан та стан його здоров'я.

Проте, судом обґрунтовано встановлено, що зазначені позивачем обставини не можна вважати тяжкими у розумінні ст. 233 ЦК України, оскільки під такими обставинами слід розуміти поважні надзвичайні обставини, які існували на час укладання спірного правочину, та змусили особу вчинити правочин на вкрай невигідних умовах. За такого, не можна вважати такими обставинами відсутність коштів для виконання грошового зобов'язання за цивільним договором та факт перебування позивача на диспансерному обліку у лікаря невропатолога з приводу захворювань: дисциркуляторна енцефалопатія 2 ступеня змішаного ґенезу з частими транзиторними ішемічними атаками, церебрастенія на фоні гіпертонічної хвороби, шийно-грудного остеохондроза, хронічного захворювання легенів, з приводу яких він періодично з 2011р. проходить курси лікування.

Також є правильним висновок суду про недоведеність посилань позивача на вкрай невигідні умовами спірного договору, якими той вважає розмір орендної плати.

Так, у статті 233 ЦК іде мова не просто про невигідний правочин, а про укладення правочину на вкрай невигідних умовах. Закон вимагає, щоб така невигідність була явною, втрата була неспіврозмірною з набутим за правочином, його умови порівняно із середніми існуючими в цей момент цінами є вкрай невигідними, тобто разюче різнилися з нормальними умовами такого роду договорів.

За змістом ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Отже, чи застосувати індекси інфляції при обчисленні розміру орендної плати сторони вирішують за взаємною згодою і незастосування такого індексу не свідчить про вкрай невигідність умов договору оренди.

Відповідно до умов укладеного сторонами договору орендна плата вноситься орендарем в розмірі 3% від вартості землі, що складає 2996грн., але, як вбачається з відомості на виплату орендної плати за 2016 рік, плата нарахована та на даний момент сплачена позивачу в більшому розмірі, ніж зазначено в договорі, а саме, нараховано у сумі 6251грн., сплачено в сумі 5100грн. (а.с. 53). Крім того, згідно п. 13 договору розмір орендної плати переглядається щорічно.

Надані позивачем довідки СФГ «Яна» і СФГ «Поляна» про розмір нарахованої ними орендної плати не свідчать, що розмір нарахованої позивачу орендної плати є вкрай невигідною, порівняно із розміром такої плати зазначених сільських фермерських господарств (а.с. 12, 13).

До того ж, матеріали справи не містять доказів того, що позивач не мав можливості укласти договір оренди з іншими орендарями, а не з відповідачем.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів обґрунтованості позовних вимог, а саме, щодо вчинення ним спірної угоди під впливом тяжких обставини на вкрай невигідних для нього умовах.

Таким чином, суд вирішив справу згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами, з'ясував усі обставини, що мають значення для справи, дав належну оцінку наданим сторонами доказам і дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи та невірну оцінку доказів є необґрунтованими та не спростовують висновків місцевого суду щодо недоведеності позовних вимог про вчинення спірного правочину під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 14 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська