У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунального закладу «Нікопольський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 16 листопада 1974 року вона була прийнята на посаду медсестри до комунального закладу «Нікопольський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» (далі - КЗ «Нікопольський протитуберкульозний диспансер»), а з 1 січня 1977 року її переведено медичною сестрою з дієтичного харчування. Наказом ОКЗ «Нікопольський протитуберкульозний диспансер» від 2 квітня 2014 року № 77-к її звільнено за прогули на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що відповідач порушив порядок вивільнення працівника на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, а саме: без витребування у працівника пояснень та без згоди органу профспілки. Крім того, ОСОБА_3 вважає, що прогулів не було, оскільки з листопада 2013 року вона намагалась звільнитись за власним бажанням через постійне цькування її в трудовому колективі, яке організувала головний лікар ОСОБА_4 Позивач не могла в силу свого віку та стану здоров'я терпіти знущання головного лікаря ОСОБА_4, у зв'язку з чим подала заяву про звільнення, однак отримала категоричну відмову.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_5 просила визнати незаконним наказ від 2 квітня 2014 року № 77-к про її звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити їй на роботі на посаді сестри медичної з дієтичного харчування; зобов'язати КЗ «Нікопольський протитуберкульозний диспансер» внести зміни в трудову книжку позивача у частині формулювання причин звільнення; зобов'язати КЗ «Нікопольський протитуберкульозний диспансер» винести наказ про звільнення позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу і за затримку видачі трудової книжки та моральну шкоду в розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що відсутність позивача на робочому місці у період з 3 березня 2014 року по 2 квітня 2014 року підтверджується належними доказами, відповідачем дотримано порядок звільнення ОСОБА_3, що передбачений п. 4 ст. 40 КЗпП України, ст. ст. 147, 149 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої та апеляційної інстанцій є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що 16 листопада 1974 року ОСОБА_3 прийнята на посаду медсестри на підприємство відповідача на підставі наказу від 16 листопада 1974 року № 128, а з 1 січня 1977 року на підставі наказу від 31 січня 1977 року № 1 її переведено медичною сестрою з дієтичного харчування.

3 березня 2014 року позивач ОСОБА_3 подала до КЗ «Нікопольський протитуберкульозний диспансер», заяву про звільнення, в якій просила звільнити її з посади медичної сестри лікувального харчування у зв'язку з вимогами головного лікаря та моральним тиском на неї, з 3 березня 2014 року. Вказана заява була зареєстрована КЗ «Нікопольський протитуберкульозний диспансер» 3 березня 2014 за № 50. Головним лікарем на заяві позивача від 3 березня 2014 року поставлено резолюцію, згідно якої позивачу слід відпрацювати 2 тижні; комісії, ОСОБА_3 провести прийом-передачу документації сестри медичної з дієтичного харчування, ОСОБА_6 прийняти документацію сестри медичної з дієтичного харчування до 14 березня 2014 року.

Також 3 березня 2014 року о 15:11:44 позивач ОСОБА_3 направила поштою аналогічну заяву від 3 березня 2014 року про її звільнення з посади медичної сестри лікувального харчування у зв'язку з вимогами головного лікаря та моральним тиском на неї з 3 березня 2014 року.

Відповідно до доповідної записки старшої медичної сестри ОСОБА_7 від 3 березня 2014 року, останньою було доведено до відома головного лікаря ОСОБА_4, що сестра медична дієтхарчування ОСОБА_3 3 березня 2014 з 08.30 год. відсутня на роботі.

Відповідно до актів про відсутність працівників на роботі КЗ «Нікопольський протитуберкульозний диспансер», складених та підписаних завгоспом ОСОБА_8, шеф-кухарем ОСОБА_9, старшою медичною сестрою ІІ відділення ОСОБА_10 та секретарем-друкаркою ОСОБА_11, позивач ОСОБА_3 у період з 3 березня 2014 року до 2 квітня 2014 року була відсутня на роботі.

Відповідно до наказу від 2 квітня 2014 року № 77-к, за грубе порушення трудової дисципліни до позивача відповідно до ст. 147 КЗпП України застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи 2 квітня 2014 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогули без поважних причин). Підставою для винесення вказаного наказу є: доповідна записка старшої сестри медичної диспансерного відділення ОСОБА_7 від 3 березня 2014 року; акти про відсутність на роботі ОСОБА_3 з 3 березня 2014 року по 2 квітня 2014 року; лист від 4 березня 2014 року № 259 на ім'я ОСОБА_3 за місцем проживання щодо надання пояснень стосовно невиходу на роботу.

Згідно із п. 4 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

З приводу відсутності позивача ОСОБА_3 на робочому місці, відповідачем на адресу позивача направлено лист від 4 березня 2014 року № 259 з проханням терміново надати пояснення невиходу її на роботу з 3 березня 2014 року. Вказаним листом позивача повідомлено, що у випадку ненадання таких пояснень, буде вирішуватись питання про її звільнення за ініціативою адміністрації закладу. Крім того, зазначеним листом позивача просили надати пояснення щодо зникнення документації сестри медичної з дієтичного харчування 3 березня 2014 року, а саме: картки-розкладки, журнал видачі готової їжі, журнал відомості на відпуск відділенням раціонів харчування для хворих, журнал підрахунку калорій. Цей лист був відправлений позивачу з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, який позивач отримала 12 березня 2014 року.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З довідки, наданої головою профспілкової організації КЗ «Нікопольський протитуберкульозний диспансер» ОСОБА_12 та заяви ОСОБА_3 про виведення її з членів профспілки від 26 лютого 2010 року убачається, що позивач у 2010 році за власним бажанням вийшла з профспілкової організації, у зв'язку з цим позивач не є членом профспілки, членські внески не виплачувала.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що факт відсутності на роботі позивача ОСОБА_3 у період з 3 березня 2014 року до 2 квітня 2014 року знайшов своє підтвердження під час судового розгляду належними та допустимими доказами, дії КЗ «Нікопольський протитуберкульозний диспансер» щодо винесення наказу від 2 квітня 2014 року № 77-к про звільнення позивача є законними та обґрунтованими, а тому відсутні правові підстави для поновлення позивача на вказаній посаді і стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги про те, що факту прогулу не було взагалі, оскільки з листопада 2013 року ОСОБА_3 намагалася звільнитися з КЗ «Нікопольський протитуберкульозний диспансер» за власним бажанням, у зв'язку з цькування у трудовому колективі, яку організувала по відношенню до неї головний лікар ОСОБА_4, є безпідставними, оскільки ґрунтуються на припущеннях та спростовуються матеріалами справи.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, правильним є висновок судів про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик