У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П.,Ізмайлової Т.Л.,
Євтушенко О.І.,Кадєтової О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_6, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Івано-Франківський арматурний завод» про звернення стягнення на предмет іпотеки,за касаційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та Публічного акціонерного товариства «Івано-Франківський арматурний завод» на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Івано-Франківський арматурний завод» (далі - ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод»), про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вобґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що між Відкритим акціонерним товариством «Івано-Франківський арматурний завод», правонаступником якого є ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» та Акціонерно-комерційним банком «ХФБ Банк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УніКредит Банк», правонаступником якого з усіма правами та обов'язками є ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 365-СВ від 29 червня 2005 року, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальникові кредитну лінію з загальною сумою фінансування 1 705 000,00 євро з можливістю отримувати в доларах США, євро або гривні з терміном фінансування до 30 вересня 2007 на умовах визначених цим договором та додатковими угодами до нього, а позичальник зобов'язався повертати кредит у строки та на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього.

У подальшому між позичальником та банком було укладено низку додаткових угод, а саме: додаткову угоду № 1 до договору кредиту від 24 липня 2005 року; додаткову угоду № 2 від 01 березня 2006 року; додаткову угоду № 3 від 15 серпня 2006 року, додаткову угоду № 4 від 23 серпня 2006 року; додаткову угоду № 5 від 06 листопада 2006 року; додаткову угоду № 6 від 15 серпня 2007 року; додаткову угоду № 7 від 25 липня 2008 року; додаткову угоду № 8 від 24 грудня 2008 року; додаткову угоду № 9 від 31 серпня 2009 року; додаткову угоду №10 від 14 вересня 2009 року; додаткову угоду № 11 від 30 вересня 2009 року; додаткову угоду № 12 від 12 жовтня 2009 року; додаткову угоду № 13 від 04 грудня 2009 року; додаткову угоду № 14 від 26 березня 2010 року; додаткову угоду № 15 від 29 жовтня 2010 року; додаткову угоду № 16 від 30 грудня 2010 року; додаткову угоду № 17 від 27 травня 2011 року; додаткову угоду № 18 від 08 серпня 2011 року; додаткову угоду № 19 від 31 травня 2012 року; додаткову угоду № 20 від 27 вересня 2012 року.

Відповідно до умов визначених додатковими угодами, кредитор надав позичальникові грошові кошти на загальну суму 8 000 000,00 євро, 1 839 100,00 доларів США та 25 376 821,58 гривень зі сплатою 15,0 % річних з кінцевим терміном погашення не пізніше 31 грудня 2012 року (включно). Пунктом 5.1 кредитного договору визначено, що позичальник сплачує банку відсотки за отримані та непогашені частки. Відсотки сплачуються за відсотковою ставкою, визначеною у п. 5.2 цього договору, та повинні нараховуватися з першої дати надання частки до повного погашення кредиту. Останнє погашення заборгованості за кредитним договором № 365-СВ позичальник здійснив 19 жовтня 2012 року у розмірі 2 374 995,00 євро. З листопада 2012 року позичальник остаточно припинив сплачувати заборгованість по тілу кредиту та процентам. Відповідно до п. 6.6 кредитного договору в разі несплати позичальником в належний термін будь-якої суми за цим договором, позичальник сплачує банку неустойку з простроченої суми за період з дати настання платежу до дати фактичної оплати за кожен день прострочки. У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору № 365-СВ від 29 червня 2005 року та додаткових угод до нього заборгованість позичальника перед позивачем станом на 30 липня 2014 року становила 39 533 587,13 грн, з яких: заборгованість за кредитом 25 376 821,58 грн; заборгованість за процентами 6 766 202,58 грн; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 2 171 128,07 грн; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 507 375,15 грн; розмір інфляційних втрат за кредитом 3 650 169,27 грн; розмір інфляційних втрат за відсотками 834 654,91 грн та 14 111,32 євро, що за курсом НБУ станом на дату проведення розрахунку становить 227 235,58 грн.

Між банком та відповідачем 29 червня 2005 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 2856, за умовами якого ОСОБА_6 передав у якості забезпечення виконання зобов'язань ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» за договором кредиту в іпотеку банку наступне нерухоме майно: адміністративні приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, (частина будівлі літ. А-3, А1-4, нежитлові приміщення поз. І, ІІ, ІІІ, 117-133, 217-239, ІV, V. 316-334. VІ, VІІ, 401-406, VIII у підвалі, на першому, другому, третьому та четвертому поверхах) загальною площею 1024,5 кв. м, що належать іпотекодавцеві на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 жовтня 2003 року, серія НОМЕР_1, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23 жовтня 2003 року № 2994, зареєстрованого в КП Дніпропетровське міжміське БТІ 29 жовтня 2003 року, у тому числі без обмежень, усі споруди, конструкції та обладнання, з яких складається будівля та приналежності будівлі, крім того, частину будівлі, яка не може бути виділена в натурі і буде приєднана до предмета іпотеки після укладення договору іпотеки.

Позивачем указано, що 15 квітня 2014 року ОСОБА_6 та ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» була надіслана письмова вимога щодо виконання порушеного зобов'язання, в якій було запропоновано сплатити заборгованість за кредитом, а також попереджено про те, що у разі невиконання цієї вимоги у тридцятиденний строк, банк буде змушений вжити заходів для задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і в такий спосіб як набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив в рахунок погашення частини заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» з повернення кредиту в розмірі 10 086 000,00 грн за кредитним договором № 365-СВ від 29 червня 2005 з урахуванням додаткових договорів, звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_6 шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на частини будівлі літ. А-3, А1-4, нежитлові приміщення поз. І, ІІ, ІІІ, 117-133, 217-239, ІV, V, 316-334, VІ, VІІ, 401-406, VIII у підвалі, на першому, другому, третьому та четвертому поверхах) загальною площею 1024,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року позовні вимоги ПАТ«Укрсоцбанк» - задоволенні. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 365-СВ, укладеним 29 червня 2005 року між ВАТ «Івано-Франківський арматурний завод», правонаступником якого є ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод», та АКБ «ХФБ Банк Україна», правонаступником якого є ПАТ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», яка станом на 30 липня 2014 року становить суму 39 306 351,56 грн та складається з: заборгованості за кредитом - 25 376 821,58 грн; заборгованості за процентами - 6 766 202,58 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 2 171 128,07 грн; розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків - 507 375,15 грн; розмір інфляційних втрат за кредитом - 3 650 169,27 грн; розмір інфляційних втрат за відсотками - 834 654,91 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 29 червня 2005 року, укладеним між ОСОБА_6 та АКБ «ХФБ Банк Україна», правонаступником якого є ПАТ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко О.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 2856, шляхом визнання права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на частини будівлі літ. А-3, А1-4, нежитлові приміщення поз. І, ІІ, ІІІ, 117-133, 217-239, ІV, V. 316-334, VІ, VІІ, 401-406, VIII у підвалі, на першому, другому, третьому та четвертому поверхах загальною площею 1024,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю згідно із звітом про незалежну оцінку, зроблену суб'єктом оціночної діяльності ПП «Енергомакс» від 30 липня 2015 року, 17 508 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» просить рішення апеляційного суду скасувати та направити справу на новий судовий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

За приписами статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель вправі вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена вище правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року № 6-2967цс16, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пунктом 5.1 іпотечного договору передбачено, якщо при настанні випадку невиконання банк вирішує звернути стягнення на предмет іпотеки, банк надає іпотекодавцю відповідне повідомлення за формою та за змістом, яке банк вважає за необхідне, якщо інший порядок не встановлено для обов'язкового застосування згідно з чинним законодавством України. Банк може виконати право стягнення шляхом вилучення та реалізації предмету іпотеки у будь-який законний спосіб. Звернення стягнення на іпотеку щодо будь-якої частини предмета іпотеки не впливає на дійсність іпотеки або прав чи засобів правового захисту банку за цим договором іпотеки.

У разі звернення стягнення на предмет іпотеки банк має право вільно та на власний розсуд обирати методи реалізації предмета іпотеки, у тому числі, без обмеження, шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору іпотеки шляхом продажу, обміну, надання в оренду, передачі та використання вартості предмета іпотеки у будь-який інший спосіб контрактів. Способи звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені цим договором іпотеки є договором сторін про задоволення вимог банку та не потребують подальшого погодження сторонами (п. 5.4.1 іпотечного договору).

Відповідно до п. 5.4.4 іпотечного договору, якщо інша реалізація предмета іпотеки чи його частини не відбувається з будь-якої причини, банк матиме право, на власний розсуд, залишити за собою предмет іпотеки (чи його частину) за ціною, що є щонайменше з: 75 % вартості, визначеної незалежним оцінювачем, обраним банком, або розміру несплаченого забезпеченого зобов'язання, і у цьому випадку право власності на предмет іпотеки переходить до банку згідно з відповідним рішенням банку на підставі цього договору іпотеки.

За змістом п. 7.9 іпотечного договору, договір іпотеки набуває певної юридичної сили та чинності після підписання його обома сторонами та нотаріального посвідчення та припиняє дію в одному з наступних випадків: (і) у випадку взаємної згоди сторін, викладеної письмово; (іі) повної сплати забезпеченого зобов'язання; (ііі) набуття банком права власності на предмет іпотеки; (іv) реалізації банком всього предмета іпотеки за цим договором іпотеки.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд правильно зауважив, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, можливо, але з дотриманням способу захисту порушеного права, та обов'язково за умови, що такий спосіб передбачено іпотечним договором. Як вбачається зі змісту іпотечного договору від 29 червня 2005 року, зокрема пп. 5.4.1 п. 5.4, такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як визнання права власності, договором не передбачено.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього можливе лише в разі якщо інша реалізація предмета іпотеки чи його частини не відбувається з будь-якої причини (п. 5.4.4 іпотечного договору).

Доводи касаційної скарги ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» щодо розміру вартості предмета іпотеки судом касаційної інстанції не перевіряються, оскільки відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки саме шляхом визнання за позивачем права власності на цей предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційних скарг висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи апеляційним судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та Публічного акціонерного товариства «Івано-Франківський арматурний завод» відхилити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова