Справа № 347/944/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2017 року м.Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді: ОСОБА_1,

секретаря: Терлюжак Н.П.,

з участю адвокатів: ОСОБА_2, ОСОБА_3

позивача: ОСОБА_4

відповідачки: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності та сплату грошової компенсації,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до відповідачки з даними позовом.Позивач, ОСОБА_4, в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, суду пояснив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19 червня 2012 року Косівською районною державною нотаріальною конторою, за ним визнано право власності на ? частини житлового будинку за №50 з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по вул. Івана Франка у с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області, у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 29 жовтня 2010 року у с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області. Інша ? частина цього будинку належить його рідній сестрі ОСОБА_5, відповідачці у справі.Вказаний спадковий будинок є їх родинним будинком і він в ньому проживає постійно від часу свого народження. В цьому ж будинку проживає постійно і його сім»я. Користується він цілим будинком, окрім того саме із ним укладені договори на забезпечення будинку газопостачанням та електропостачанням. Іншого житла ні він ні члени його сім»ї не мають.

Відповідачка у справі має власний окремий житловий будинок під №51 по вул. І.Франка у с. Старі Кути Косівського району а в спадковому будинку не проживає та не зареєстрована.

У вересні 2013 року відповідачка звернулася до Косівського районного суду з позовом про поділ цього житлового будинку в натурі і виділення їй ? частини та за результатом судового розгляду рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2014 року у позові ОСОБА_5 про поділ житлового будинку в натурі між співвласниками (виділення частки) відмовлено у зв'язку з неможливістю виділення їй ? частини житлового будинку.

Враховуючи те, що відповідачці не можливо надати окрему ? частину спірного житлового будинку і наявністю у нею власного житла він пропонував їй сплатити грошову компенсацію належної їй частки. Однак ОСОБА_5 відмовляється від її отримання.

Небажання ОСОБА_5 вирішити це питання у добровільному порядку порушує його права, як власника майна та позбавляє можливості користування та розпорядження належним йому майном. А це в свою чергу змушує звернутися до суду за захистом своїх прав та про припинення її права на частку у цьому будинку і сплату грошової компенсації, яку він вніс на депозит в загальному розмірі 33894,00 грн. Просить позов задоволити.

Відповідачка ОСОБА_5 вимоги позову заперечила, суду пояснила, що вона є власником 1/4 частини спадкового домоволодіння за №50 з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по вул. Івана Франка у с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області, у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 29 жовтня 2010 року у с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області а ОСОБА_4В, володіє 3/4 частинами вказаного майна. Після прийняття спадщини, між нею та ОСОБА_4 виник спір про порядок володіння і користування даним майном.

Вказаний житловий будинок є їх родинним і вона не бажає отримання ніякої компенсації. В установленому законом порядку вона здійснила державну реєстрацію належної їй частини успадкованого будинковолодіння. Категорично заперечує щодо позбавлення її права власності. Крім того їй належить і частина успадкованої земельної ділянки , яку вона не має наміру відчужувати а використовувати за належністю. Просить в позові відмовити.

Суд вислухавши сторони, пояснення свідка ОСОБА_7, вивчивши матеріали справи вважає вимоги позову в уточненому вигляді такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав:

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні сторони в справі перебувають в родинних відносинах між собою. Спір між ними виник з приводу права володіння спадковим майном після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 29 жовтня 2010 року. Позивач в справі ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19 червня 2012 року Косівською районною державною нотаріальною конторою (а.с.7) являється власником ? частин житлового будинку за №50 з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по вул. Івана Франка у с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області. Факт належності позивачу ? частин вказаного спадкового житлового будинку стверджено також і витягом про державну реєстрацію прав (а.с.8), та визнається відповідачкою в справі. В свою чергу відповідачка в справі ОСОБА_5 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.05.2013 року є власником ? частини вказаного спадкового домоволодіння.

Таким чином, домоволодіння в с.Старі Кути вул. І.Франка , 50 Косівського району Івано-Франківської області є спільною частковою власністю сторін.

Належність відповідачці права на спадкове майно підтверджено витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.05.2013 року , номер запису про право власності - 1005875 за яким ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частина житлового будинку , що в с.Старі Кути вул. І.Франка , будинок 50 Косівського району Івано-Франківської області , загальною площею 100,7 кв.м. А також підтверджено витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.05.2013 року , номер запису про право власності - 1006527 за яким ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частина зелельної ділянки, що в с.Старі Кути вул. І.Франка, Косівського району Івано-Франківської області, загальною площею 0,25 га., що призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до ч. 1, 2 ст.355 ЦК України майно, що є власністю двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із ч. 1 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Після прийняття спадщини між позивачем та відповідачкою виник спір щодо порядку володіння та користування спірним будинковолодінням.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.06.2014 року (а.с.17-20) відмовлено у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ житлового будинку в натурі між співвласниками (виділення частки) .

В силу вимог ч.1, ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ст.129 Конституції України передбачає, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Положеннями частин першої-третьої ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами першою-третьою ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Частина перша ст.365 ЦК України передбачає, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Як вбачається із висновку експерта №771 від 21 жовтня 2016 року, ринкова вартість житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що знаходиться в с.Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області по вул. Франка 50 складає 135576,00 грн. Визначенню підлягає ринкова вартість ? частини домоволодіння № 50 по вул. Франка в с.Старі Кути Косівського району, сума грошей, яка припадає на ? частку становить 33894,00 грн ( а.с. 61-77)

Свідок ОСОБА_7 дав показання, що мати сторін в справі, ОСОБА_6, яка померла 29 жовтня 2010 року, доводилась йому рідною сестрою. Вказане спадкове будинковолодіння належало ще його батькам та померлій ОСОБА_8 Він в основному власними силами, коштами допомагав матері в належному підтриманні вказаного будинковолодіння. В їх сім»ї постійно дотримувались сімейних традицій і саме у вказаному спадковому будинковолодінні, який всі вважали своїм, збиралась їх вся чимала родина. Йому добре відомо, зі слів сестри, ОСОБА_8Д, що остання протягом останніх років свого життя багато переживала за поведінку свого сина ОСОБА_4 позивача в справі, який вже в той час не бажав належно відноситись до сім»ї, проявляв байдужість та не хотів допомагати матері по утриманню господарства. Просить за для збереження можливості навідуватись в родинний будинок залишити за відповідачкою належну їй ? частку у вказаному спадковому дворі.

Суд звертає увагу, що є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників обставина, передбачена п. 4 ст.365 ЦК України, відповідно до якої право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-68 цс 14 від 02 липня 2014 року, яка є обов»язковою для застосування відповідно до ст.360-7 ЦПК України.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Вирішуючи дану справу, суд звертає увагу і на те, що як для відповідачки так і для позивача в справі вказане спірне будинковолодіння не є їх єдиним житлом. Відповідачка із сім»єю проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 а Косівського району , що стверджується довідкою № 173 /2-24 від 21.06.2017 року Старокутської сільської ради (а.с.115) а позивачу на праві власності належить господарство в с.Старі Кути по вул. Л.Українки, що стверджується довідкою № 165/2-24 від 13.06.2017 року Старокутської сільської ради (а.с.116) .

За умови можливості спільного володіння і користування спадковим будинковолодінням припинення права на частку без згоди співвласника бути не може, оскільки це суперечить положенням ст.41 Конституції України та загальним положенням про право власності.

Відповідачка стверджує, що вона народилась та проживала в будинковолодінні № 50 по вул. Франка в с.Старі Кути Косівського району, ? частину якого успадкувала після смерті своєї матері. За час проживання у вказаному дворі вона особистими коштами та працею сприяла в підтриманні в належному стані будинковлодіння та в його покращенні. Не заперечує, що фактично проживає із сім»єю в іншому житловому будинку, однак спадковий будинок для неї надзвичайно цінний, як пам»ять про батьків. З метою збереження родинних традицій, та можливості навідуватись до батьківської хати категорично заперечує отримання компесанції за належну їй ? частину спадкового будинковолодіння.

Посилання позивача на те, що неможливе спільне користування майном та порушення його прав власника не заслуговують на увагу, як не підтверджені жодним доказом та такі обставини не можуть бути підставою для припинення права на частку у спільному майні. Так позивачем не надано суду доказів неможливого спільного користування успадкованим будинковолодінням, що виражалися б в систематичному порушенні зі сторони відповідачки правил співжиття, використання житлового приміщення не за призначенням, що стало б приводом для вжиття заходів запобігання і громадського впливу. Як позивач, так і відповідачка народились та виросли у вказаному спірному будинковолодінні і мають рівноцінні права на користування цим спадковим майном. Підстав для припинення права на частку у спільному майні відповідачки в справі суд не вбачає, при чому остання категорично заперечує щодо отримання компенсації за належну їй частку в спадковому майні. Більше того неможливо зобов'язати особу отримати грошові кошти всупереч її волі та бажанню.

Також є безпідставними доводи позивача на не проживання відповідачки у спадковому будинковолодінні. Так, відсутність ОСОБА_5 у спірному житловому будинку та її не проживання в цьому житлі, не є умовою припинення права співвласника на частку у спільному майні у порядку, передбаченому ст.365 ЦК України, так як на зміст права власності не впливає вибір співвласником постійного місця проживання (ч.2 ст.317 ЦК України), оскільки він володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а внесення грошової компенсації на депозитний рахунок вартості належних відповідачці ? частки не є безумовною підставою для позбавлення її права власності на частку у спірному майні.

З огляду на викладене, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні вказаного позову слід відмовити а внесені кошти позивачем на депозитний рахунок підлягають поверненню ОСОБА_4

На підставі наведеного ст.ст. 328, 355-356, 361, 364, 365 ЦК України та керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності та сплату грошової компенсації - відмовити.

Повернути ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, ІДН НОМЕР_1, жит. ІНФОРМАЦІЯ_3 21160,00 грн ( двадцять одну тисячу сто шістьдесять гривень 00 копійок) з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, внесені ним 07 червня 2016 року згідно з квитанцією № №ПН1532 а також 12734,00 грн ( дванадцять тисяч сімсот тридцять чотири гривні 00 копійок), що внесені ним 23 листопада 2016 року згідно з квитанцією № №ПН158 .

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.І.Крилюк