Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №337/7391/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Ширіна С.А.
Провадження № 22-ц/778/617/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кочеткової І.В.,

суддів Гончар М.С.,

ОСОБА_2,

секретар Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі ТОВ «ФК «Вектор Плюс») звернулося до суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначав, що 06.03.2008 року ОСОБА_4 уклав з ПАТ «Сведбанк» кредитний договір № 0703/0308/88-036 на суму 40 000 доларів США з виплатою 11,9% річних зі строком повернення до 06.03.2018 року. 28.11.2012 року ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу № 15 свої права вимоги до відповідача. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, станом на 11.11.2013 року має заборгованість на суму 64 863,56 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 583 318,00 грн., із яких: заборгованість по основній сумі кредиту 33 895,34 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 270 925,45 грн.; заборгованість за процентами 11 711,64 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 93 611,14 грн.; нарахована пеня - 19 256,58 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 15 3917,84 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України стягнути з позичальника всю суму заборгованості і відшкодувати судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» заборгованість за кредитним договором № 0703/0807/88-036 від 06.03.2008 року у сумі 64836,56 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 583 318,00 грн. та судовий збір у сумі 3441 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що позивачем не доведені як факт набуття права вимоги за кредитним договором, так і розмір заборгованості, оскільки додані до позовної заяви фотокопії документів і довідок є неналежними доказами. Із зазначених підстав просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити позивачеві у задоволенні позову за недоведеністю його позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 11 лютого 2015 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року у цій справі скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 11 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 13.12.2016 року головуючим суддею у справі визначено суддю Спас О.В.

У звязку із звільненням судді Спас О.В. у відставку розпорядженням керівника апарату Апеляційного суду Запорізької області від 04.05.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до якого суддею-доповідачем у справі визначено суддю Кочеткову І.В., склад колегії судді Маловічко С.В., Гончар М.С.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник позивача не зявився, направив клопотання про зупинення провадження у справі і розгляд справи за його відсутності, пославшись на зайнятість в іншому процесі.

Розглянувши клопотання про зупинення провадження у справі, колегія визнала його таким, що не підлягає задоволенню, про що постановила відповідний процесуальний документ. Неявка належним чином повідомленого пр. час і місце розгляду справи представника позивача у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи по суті.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_5 (довіреність від 27.03.2017 р. т.2., а.с.143-144) підтримав апеляційну скаргу і просив про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову кредитору у задоволенні позову з підстав, викладених в апеляційній скарзі, а також на підставі ч.4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

В обґрунтування своїх доводів зазначав, що кредитні зобовязання ОСОБА_4 були забезпечені іпотекою квартири АДРЕСА_1, про що був укладений відповідний іпотечний договір. Пунктом 12.3.1 договору іпотеки сторони передбачили позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої ст.37 Закону України «Про іпотеку».

У квітні 2015 року, коли справа перебувала в провадженні суду касаційної інстанції, ТОВ ФГ «ОСОБА_6 плюс» на підставі іпотечного застереження, що міститься в іпотечному договорі, у відповідності до ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку» зареєстрував за собою право власності на іпотечне майно в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4, а 24 квітня 2015 року продав іпотечне майно ТОВ «Правбуд».

На підтвердження факту набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в порядку ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку», продажу квартири іншій юридичній особі, представник відповідача надав апеляційному суду відповідні письмові докази, які додані до матеріалів справи.

Посилаючись на те, що відбулося позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому у відповідності до ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку» будь-які вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобовязання є недійсними, просив відмовити позивачеві у задоволенні позову.

Клопотання ОСОБА_4 про призначення судової економічної експертизи від 24.03.2017 року, свою заяву від 23.05.2017 р. представник ОСОБА_5 просив залишити без розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_5, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Встановлено, що 06.08.2007 року між ВАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0703/0308/88-036, за умовами якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 40 000 USD на строк з 06.03.2008р. по 06.03.2018р., а позичальник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 11,9% річних, сплачувати комісію та інші передбачені договором платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. Кредитні кошти призначені на споживчі цілі (т. 1, а.с. 6-9).

Факт отримання котів відповідачем в сумі 40 000 доларів США підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 06.03.2008 року (т. 1, а.с. 10).

Кредитні зобовязання ОСОБА_4 забезпечені іпотекою квартири АДРЕСА_1. За умовами п.10.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право у будь-який час протягом строку дії договору у разі невиконання позичальником умов основного зобовязання звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі. За вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення, у тому числі, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (п.12.3).

Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому п.12.3 Договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя на предмет іпотеки, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя за ціною, що буде визначена незалежним експертом-субєктом оціночної діяльності.

Сторони з розумінням змісту ст.37 Закону України «про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього пункту Договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавці, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржено іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобовязання (т. 1, а.с. 239-242).

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого Банк відступив Фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, що зазначені у Реєстрі Заборгованості Боржників, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. З моменту відступлення Банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів (т. 1, а.с. 18-21).

Як вбачається з витягу з Реєстру Заборгованостей Боржників № 1-Б до вищевказаного договору факторингу, Банк відступив Фактору свої права вимоги заборгованості за кредитним договором № 0703/0308/88-036 від 06.03.2008 року, що укладений між Банком та ОСОБА_4, загальна сума боргу - 64 863,56 USD, а також право вимоги за іпотечним договором (т. 1, а.с. 22,232).

Згідно довідки «розрахунок заборгованості за кредитним договором № 0703/0308/88-036 від 06.03.2008 року» від 19.11.2013р. заборгованість ОСОБА_4 станом на 19.11.2013 року становить 64 863,56 USD, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 583 318 грн., а саме: заборгованість по основній сумі кредиту - 33 895,34 USD, що за офіційним курсом НБУ станом на 19.11.2013 року складає 270 925,45 грн.; заборгованість за процентами 11 711,64 USD, що за офіційним курсом НБУ станом на 19.11.2013 року складає 93 611,14 грн.; нарахована пеня на суму 153 917,84 грн. (т. 1, а.с. 23).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Пунктами 3.1 та 3.3 розділу 3 кредитного договору № 0703/0308/88-036 від 06.03.2008 року встановлено, що кошти отримані позичальником за договором кредиту, повертаються ним на позичковий рахунок з дотриманням строків визначених у графіку погашення кредиту. Позичальник щомісячно сплачує проценти за користування кредитом на рахунок банку у строки: не пізніше 10 числа кожного місяця за попередній місяць та на момент повернення кредиту.

Із заявою про застосування строків позовної давності ні відповідач, ні його представник до суду першої інстанції не зверталися.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача не заперечував ні факту укладання кредитного договору, ні наявності кредитної заборгованості. Всі заперечення проти позову зводилися тільки щодо недоведеності набуття ТОВ ФК «Вектор Плюс» права вимоги за кредитним договором і недоведеності розміру заборгованості.

Заперечуючи розмір заборгованості за кредитним договором, жодного належного і допустимого доказу на спростування визначеної позивачем суми боргу відповідач суду не надав, в чому полягає неправильність розрахунку заборгованості, суду не довів.

Встановивши, що позичальник не виконав умови кредитного договору, допустився порушення графіку погашення кредиту, суд першої інстанції у відповідності з вимогами ч.2 ст.1050 ЦК України стягнув всю суму боргу на користь кредитора.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про недоведеність розміру боргу не відповідають зібраним у справі доказам.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про недоведеність переходу до позивача права вимоги.

На підтвердження належності переходу прав вимоги за кредитним договором суду першої інстанції було надано фотокопію договору факторингу №15 від 28 листопада 2012 року, за яким ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» набуло всі права кредитора за кредитним договором №0703/0308/88-036 від 06.03.2008 року.

З наведеного вбачається, що первісний кредитор ОСОБА_7 акціонерне товариство «Сведбанк» втратило право вимагати стягнення заборгованості на свою користь внаслідок відступлення (передачі) усіх своїх прав новому кредитору ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Суд обгрунтовано відхилив доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не є фінансовою установою, так як зазначені доводи спростовуються довідкою національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №1764/11-9 від 03.03.2014 року, відповідно до якої ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» внесено до Державного реєстру фінансових установ на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг від 16.11.2012 року № 2293 (а.с.96).

Надані на підтвердження права вимоги і розміру заборгованості за кредитом копії документів прошиті, пронумеровані скріплені печаткою юридичної особи.

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55).

За вказаним нормативно-правовим актом, відмітка про засвідчення копії документа складається: зі слів «згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису.

Як вбачається із доданих до матеріалів справи фотокопій відповідних документів, які прошиті і скріплені печаткою юридичної особі і підписом посадової особи позивача, вони оформлені у відповідності до п.5.26,5.27 ДСТУ.

Згідно п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином ( відступлення права вимога).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобовязальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладання договору між первісним кредитором та новим кредитором

Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Належним позивачем в цивільному процесі є особа, якій належить право вимоги у спірних правовідносинах. Фактичні обставини справи і зібрані у справі докази свідчать про набуття позивачем права вимоги за кредитним договором, боржником за яким являється ОСОБА_4

За змістом ст.ст. 517, 518 ЦК України, зміна кредитора у зобовязанні не означає звільнення боржника від обовязку виконати зобовязання, а лише надає право до надання доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні виконати зобовязання на рахунок первинного кредитора.

Між тим, докази виконання зобовязань за кредитним договором шляхом сплати платежів ПАТ «Сведбанк» відповідачем суду першої інстанції не надавались.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що станом на день ухвалення оскаржуваного судового рішення 27 жовтня 2014 року кредитні зобовязання ОСОБА_4 не були виконані і стягнув всю суму боргу на користь нового кредитора.

Разом з тим, повторно переглядаючи судове рішення в апеляційному порядку після скасування попереднього судового рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів апеляційного суду встановила, що станом на 27 липня 2017 року боргові зобовязання ОСОБА_4 вважаються виконаними, оскільки кредитор скористався своїм правом позасудового врегулювання спору, передбаченого ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційним судом встановлено, що 18 листопада 2013 року ТОВ «ФК «ОСОБА_6 плюс» повідомив боржника і майнових поручителів про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, розмір якої станом на 18.11.2013 року становив 64 863, 56 доларів США, що за курсом НБУ відповідало 518 454, 44 грн. Боржнику і іпотекодавцем було запропоновано у 30-денний строк виконати основне зобовязання, або письмово повідомити ТОВ «ФК «ОСОБА_6 плюс» про свій намір придбати» предмет іпотеки. У разі невиконання вказаної вимоги іпотеко держателем буде зареєстровано право власності на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності (ст.37 Закону України «Про іпотеку») або продаж від імені кредитора квартири будь-якій іншій особі (том 2, а.с. 170-173).

Вказані повідомлення отримані боржником і іпотекодавцями 26 і 28.11.2013 р., що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення їм поштових відправлень (том2:а.с.174-177).

24 квітня 2015 року ТОВ «ФК «ОСОБА_6 плюс» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 із заявою про Державну реєстрацію за собою права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення вищевказаної заборгованості в порядку ст.36 Закону України «Про іпотеку» у відповідності із застереженням, що міститься в іпотечному договорі (т.2, а.с.179).

В той же день, 24 квітня 2015 року приватний нотаріус здійснив державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за ТОВ «ФК «ОСОБА_6 плюс» в Єдиному державному реєстрі прав власності, здійснив запис про скасування іпотечного обтяження (т.2, а.с.179, 159-162).

24 квітня 2015 року ТОВ «ФГ ОСОБА_6 плюс» уклало договір купівлі продажу іпотечної квартири з ТОВ «Правбуд». Як зазначено у договорі купівлі-продажу квартири, продаж вчинено за 617 193 грн. Право власності набувача на квартиру зареєстровано в Єдиному державному реєстрі прав власності (т.2, а.с.180-181, 159-162).

Відповідно до звіту про експертну оцінку предмету іпотеки, ринкова вартість іпотечної квартири станом на 22 квітня 2015 року становить 617 193 грн. (т.2, а.с.184-187)

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2017 року майновому поручителю ОСОБА_6 відмовлено у визнанні недійсним договору купівлі-продажу квартири з підстав, передбачених ст.ст.203,215 ЦК України. Рішення сторонами не оскаржувалося, набрало законної сили (т.2, а.с.188-196).

Як встановлено судовим рішенням у цій справі, ТОВ ФК «ОСОБА_6 плюс» у передбачений законом спосіб з дотриманням процедури, передбаченої ст.ст.26,37 Закону України «Про іпотеку» набуло право власності на іпотечне майно і як власник розпорядилося своєю власністю у обраний ним спосіб, шляхом укладання договору купівлі-продажу з ТОВ «Правбуд».

За положенням ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

За змістом статей 3, 7, 33 Закону України "Про іпотеку" від 5 червня 2003 року № 898-IV (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Із аналізу наведених норм вбачається, що іпотекодержатель набуває права майнової вимоги на підставі іпотечного договору з моменту його нотаріального посвідчення/державної реєстрації. Реалізація цього права іпотекодержателем (задоволення забезпеченої іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання відбувається шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частиною 4 ст.36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобовязання є недійсними.

Зважаючи на те, що судовим рішенням в іншій справі встановлено як правомірність набуття ТОВ «ФК «ОСОБА_6 плюс» у позасудовому порядку права власності на іпотечне майна в рахунок задоволення вимог кредитора за основним зобовязанням, так і відповідність вимогам закону договору купівлі-продажу іпотечного майна іншій особі, у відповідності до ч.4 ст.36 Закону України будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобовязання є недійсними.

Оскарження іпотекодавцями в порядку адміністративного судочинства дій державного реєстратора щодо здійснення державної реєстрації права власності на іпотечне майно не є підставою для повторного стягнення з боржника суми боргу. На час перегляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що вимоги кредитора задоволені за рахунок іпотечного майна, продаж якого здійснено за ціною, що перевищує суму боргу, підстав для притягнення боржника до подвійної відповідальності за невиконання умов кредитного договору не має.

За вказаних обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення на підставі ст.309 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: