Справа № 489/1305/17
Номер провадження 2/489/1292/17
РІШЕННЯ

Іменем України

18 липня 2017 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретаря - Бреженюк Н.С.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_1 О,М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Вказувала на те, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 2009 року. Мають двох малолітніх дітей сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 За час перебування у шлюбі, ними, на імя відповідача, було спільно придбано квартиру АДРЕСА_1. Вважає, що оскільки вказана квартира була придбана сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі, вона є спільним майном подружжя. На теперішній час сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, в звязку з чим порушено право власності позивачки на частку в спільному майні подружжя. Крім того, діти сторін проживають разом з позивачкою, що на її переконання є підставою для відступу від рівності часток при поділі майна подружжя, та відповідно збільшення її частки в праві спільної власності.

Посилаючись на вищевикладене, позивачка просила суд визнати за нею право власності на 3/4 частки квартири № 66 розташованої за адресою: м. Миколаїв, вул. Миколаївська, 34, а також стягнути з відповідача судові витрати.

В подальшому позивачка надала уточнену позовну заяву та просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 і припинити право відповідача на його частку у праві спільної власності зі стягненням відповідної грошової компенсації з неї в розмірі вартості ? частки квартири.

Свої уточнені вимоги мотивувала тим, що у неї з відповідачем постійно виникають конфлікти з приводу користування спірною квартирою, сплати комунальних платежів. Наполягає на неможливості спільного проживання із відповідачем через неприязні стосунки. Зазначає, що діти проживають разом з нею, знаходяться на її утриманні, відповідач ніякої матеріальної допомоги не надає, в звязку з чим її частка при поділі майна має бути збільшена.

В судовому засіданні позивачка та її представник уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. При цьому позивачем на депозитний рахунок суду було внесено кошти, сума яких відповідає вартості ? частки квартири, згідно оцінки майна, наданої нею, та погоджувалась сплатити компенсацію вартості саме ? частки майна на користь відповідача.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення проти позову. Зазначив, що окрім спірної квартири іншого житла не має та заперечував проти припинення його частки у спірній квартирі із виплатою йому компенсації її вартості. Наполягав, що переїздити із вказаної квартири не має наміру, приймає участь у вихованні дітей та не має заборгованості зі сплати аліментів та комунальних послуг.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24.10.2009.

Сторони мають двох малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 16.09.2015, посвідченому приватним нотаріусом ММНО ОСОБА_7, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира є двокімнатною, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 26,2 кв.м .

На теперішній час у сторін виник спір щодо вказаної вкартири.

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Як зазначено в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо : 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї . Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Позивачем внесено на депозитний рахунок вартість ? частки квартири, згідно Висновку про оцінку вартості майна, у розмірі 106 593 грн.50 коп.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Посилання позивачки на те, що відповідач не турбується про матеріальне забезпечення сімї, не несе витрати по утриманню квартири та сплаті комунальних платежів, діти проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні, з огляду на реєстрацію місця проживання за вказаною адресою усіх членів сімї, ні підтверджуються ніякими доказами, окрім, розрахунку заборгованості по сплаті відповідачем аліментів, що складений Інгульським ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області, і згідно з яким ця заборгованість, станом на 01.06.2017, складає 2 993,55 грн., є незначною і на думку суду, не є достатньою для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру.

Так само, не підтверджені ніякими доказами посилання позивача на постійні конфлікти з відповідачем, що виникають з приводу користування спірною квартирою, оскільки суду, окрім відповіді ГУ НП в Миколаївській області Інгульського ВП від 17.05.2017, з якого вбачається, що повідомлення позивачки від 08.03.2017 та в лютому 2017 року були зареєстровані до Журналу єдиного обліку Інгульського ВП та були розглянуті в порядку Закону України «Про звернення громадян» та складено висновок, ніяких інших доказів конфліктів між сторонами чи побиття позивачки відповідачем, суду не надано.

Крім того, відповідач наполягав і в своїх письмових запереченнях, і в судовому засіданні на тому, що він зареєстрований та проживає у спірній квартирі, переїжджати з неї нікуди не збирається та не має іншого житла, опікується дітьми та утримує їх. На отримання грошової компенсації вартості частки квартири відповідач категорично не погоджується, його частка у майні є значною та припинення права власності завдасть йому істотної шкоди.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірна квартира № 66, розташована в буд. № 34 по вул. Миколаївській в м. Миколаєві є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

У силу ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України належних, достатніх та допустимих доказів , в обґрунтування заявлених вимог, у розумінні ст.365 ЦК України та ч.3 ст.70 СК України позивачем суду не надано.

Тому, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про поділ вказаного спірного майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою і відповідачем право власності - за кожним на 1/2 частку квартири. В задоволенні іншої частини вимог необхідно відмовити, через їх недоведеність.

Керуючись ст.ст. 10, 14, 30, 60, 62, 88, 212-214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Розділити майно, набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за період перебування у шлюбі.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 065 грн. 93 коп.

Повернути ОСОБА_1 кошти, внесені нею на депозитний рахунок ТУ ДСАУ згідно ухвали суду від 22.05.2017 року за платіжним дорученням № Р24А259637184А08429 від 18.07.2017 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.С. Тихонова