Справа № 305/1152/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

19 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживача, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 12 травня 2016 року, -

встановила:

Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» 22.06.2015 звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу мотивуючи наступним. За договором про іпотечний кредит від 12.07.2007 № 1054 Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ЗАТ «Промінвестбанк», у подальшому - Публічне акціонерне товариство «Промінвестбанк»), правонаступником якого за договором про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 є ПАТ «Альфа-Банк», надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 49000,00 дол. США терміном по 11.07.2027. Банк свої зобов'язання виконав, надав кредит, тоді як позичальник свої порушив і спричинив виникнення заборгованості, яка станом на 26.05.2015 складалася з боргу: за кредитом у розмірі 30456,68 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на цю дату є еквівалентом 643661,58 грн, за процентами у розмірі 1048,85 дол. США (еквівалент 22166,06 грн), крім того, з позичальника належить пеня за останні 12 місяців до пред'явлення позову в розмірі 2560,13 грн (еквівалент 121,14 дол. США). Посилаючись на ці обставини, на право вимагати дострокового повернення боргу, позивач просив стягнути на його користь із відповідача заборгованість за кредитним договором від 12.07.2007 № 1054, яка станом на 26.05.2015 становить 668387,77 грн і складається із заборгованості за кредитом у розмірі 643661,58 грн, заборгованості за процентами - 22166,06 грн, а також пені за останній календарний рік у розмірі 2560,13 грн. Судові витрати просив покласти на відповідача (а.с. 2-3, 39 т. 1).

26.11.2015 ОСОБА_1 пред'явила зустрічний позов до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживача. Посилалася на те, що пред'явлена банком до стягнення заборгованість за договором про іпотечний кредит від 12.07.2007 № 1054 не ґрунтується на належних доказах, а її розрахунок починається лише з моменту набуття прав вимоги за відповідним договором, укладеним із первісним кредитором. У справі немає доказів про існування заборгованості у відповідному розмірі на момент переходу прав вимоги до нового кредитора, наявні в справі документи не дають змоги встановити обсяг прав, що перейшли до нового кредитора. Згідно графіку погашення кредиту позичальник мав сплатити 38574,04 дол. США на погашення суми кредиту. Тим часом, із наданих позичальником документів випливає, що на момент відступлення прав вимоги (17.12.2012) він сплатив 48472,82 дол. США, тобто, була переплата в розмірі 9898,78 дол. США (а не заборгованість за кредитом у розмірі 701,90 дол. США), а станом на 26.05.2015 переплата становила 6741,73 дол. США. Тому первісний позов є передчасним, пред'явленого до стягнення боргу не існувало, цей борг, на відміну від розрахунку, зробленого позичальником на підставі квитанцій, не підтверджується документально, а розрахунок банку підписаний особою, не уповноваженою на такі дії. Виходячи з наведеного, позивач за зустрічним позовом просив визнати дії ПАТ «Альфа-Банк» із нарахування заборгованості протиправними, встановити факт відсутності простроченої заборгованості за договором про іпотечний кредит від 12.07.2007 № 1054 станом на 26.05.2015, у задоволенні первісного позову відмовити, а в разі доведення новим кредитором права вимоги за договором про іпотечний кредит від 12.07.2007 № 1054 належно приймати виконання зобов'язання в порядку, встановленому умовами договору (а.с. 18-21 т. 3).

Ухвалою Рахівського районного суду від 26.11.2015 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним, позови об'єднані в одне провадження (а.с. 24 т. 3). Рішенням Рахівського районного суду від 12.05.2016 первісний позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 12.07.2007 № 1054 в сумі 668387,77 грн, а також стягнуто з відповідача на користь позивача 3654,00 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору; у зустрічному позові відмовлено (а.с. 72-76 т. 3).

ОСОБА_1 рішення суду оскаржила, вважає його незаконним та необґрунтованим, посилається, зокрема, на такі обставини:

у справі немає належних і допустимих доказів щодо відступлення прав вимоги за договором про іпотечний кредит від 12.07.2007 № 1054, оскільки наявні документи не вказують на відступлення прав саме за цим договором, не містять вказівки на розмір грошових зобов'язань за цим договором на день відступлення прав, банком були надані лише докази державної реєстрації речових прав та додаткові розрахунки боргу;

зміст третього розрахунку боргу не можна повною мірою зрозуміти через неналежну технічну якість документа, крім того, розрахунок підписано особою, яка не має відповідних повноважень, розрахунок засвідчено печаткою ТОВ «Кредитні ініціативи»;

доказів боргу, пред'явленого до стягнення, банк фактично не надав, натомість позичальник надав докази (квитанції), які вказують на значну його переплату за договором і на погашення боргу, крім того, у третьому наданому банком розрахунку боргу не вказано платіж позичальника від 13.11.2007 на суму 9791,00 дол. США, банк подав суду різні варіанти розрахунків і невідомо, який із них є остаточним;

з наявних документів через їх неналежну якість не можна з певністю встановити, за якою процентною ставкою зроблено розрахунки (11% річних чи 14% річних), оскільки передбачених договором підстав для збільшення ставки не було, таке збільшення не оформлювалося сторонами;

рішення суду містить посилання на відступлення прав вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи», тоді як позивачем за первісним позовом є ПАТ «Альфа-Банк».

Сторона просить рішення суду першої інстанції скасувати, у первісному позові відмовити, зустрічний позов - задовольнити (а.с. 91-98 т. 3).

У письмових запереченнях на апеляцію ПАТ «Альфа-Банк» вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін. Зазначає, зокрема, що борг розрахований правильно, боржником не спростований по суті, а відбиток печатки ТОВ «Кредитні ініціативи» на одному з примірників розрахунку проставлений випадково, оскільки відповідний представник позивача за первісним позовом представляє також і інтереси ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с. 118-119 т. 3).

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: ОСОБА_1 - ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які апеляцію підтримали, ПАТ «Альфа-Банк» - Грицюка В.П., який скаргу не визнав, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого. У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України та іншого законодавства щодо зобов'язань у редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ЗАТ «Промінвестбанк», у подальшому - Публічне акціонерне товариство «Промінвестбанк») за договором про іпотечний кредит від 12.07.2007 № 1054 надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 49000,00 дол. США зі сплатою 11,0% річних за базовою процентною ставкою та зі строком повернення коштів не пізніше 11.07.2027 (п.п. 2.1.-2.3. договору, а.с. 4-10, 12-16 т. 1). Кредитний договір передбачає, зокрема, такі умови:

погашення кредиту та процентів за ним відбувається щомісячно відповідно до графіку, який є невід'ємною частиною договору (додаток № 1) (п. 2.4.);

у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту (п. 2.3. договору) він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом виходячи з процентної ставки у розмірі 21% річних, порядок нарахування яких визначається відповідно до п.п. 3.2., 3.3. договору (п. 3.5.), тобто, загальним порядком нарахування процентів, визначеним цими пунктами договору, який, серед іншого, не передбачає додаткових узгоджень і т.ін.;

збільшення процентної ставки за кредитом можливе за умови настання під час дії договору подій, визначених у п. 3.9. договору (збільшення розміру облікової та/або ломбардної та/або ставки рефінансування НБУ; зниження вартості гривні стосовно долара США; підвищення розрахункової вартості придбання банком кредитних ресурсів; збільшення рівня інфляції), відповідні зміни оформлюються договором, за незгоди позичальника на такі зміни договір може бути розірвано (п. 3.9.);

неустойка у вигляді пені нараховується з дати виникнення обставин, що є підставою для її застосування, до дати припинення цих обставин, пеня обчислюється від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, та нараховується щоденно (п.п. 3.6., 6.2.);

строк позовної давності сторони встановили у 10 років (п. 6.7.);

банк управі вимагати від позичальника незалежно від строку погашення кредиту сплати в повному обсязі заборгованості за кредитом та/або процентів за користування ним та/або процентів за неправомірне користування кредитом, суму неустойки і збитків у випадку, якщо позичальник не виконав у строк свої обов'язки за договором щодо повернення кредиту та/або процентів, порушив графік погашення заборгованості за кредитом та в інших випадках (п. 5.3.2.).

01.03.2011 сторони уклали договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 1054 від 12.07.2007, яким привели договір у відповідність до змін у правовій формі кредитора, його підрозділів, змін у реквізитах рахунків тощо (а.с. 11 т. 1).

Отже, банк виконав свої зобов'язання щодо надання кредиту, водночас наявними в справі доказами і матеріалами підтверджується факт порушення кредитних зобов'язань позичальником, який спричинив виникнення боргу за договором.

17.12.2012 ПАТ «Промінвестбанк» (Первісний кредитор) уклало з ПАТ «Альфа-Банк» (Новим кредитором) договір про відступлення прав вимоги, за яким відступило Новому кредитору право вимоги від ОСОБА_1 боргу за договором від 12.07.2007 № 1054 про іпотечний кредит (Преамбула, п.п. 2.1., 2.2., 2.5., а.с. 18-29 т. 1). Пунктом 4.1. договору встановлено, що відступлення прав вимоги Первісним кредитором, набуття прав вимоги Новим кредитором за заміна кредитора набувають чинності у день укладення договору за умови належного оформлення сторонами Реєстру позичальників. До позовної заяви додано засвідчений Новим кредитором витяг з додатку № 1 до договору щодо включення до переліку договорів, за якими відступлені права вимоги, договору від 12.07.2007 № 1054 із ОСОБА_1 Під час апеляційного розгляду справи судом за участю представників сторін був оглянутий належно засвідчений примірник додатку № 1 (Реєстр позичальників) до договору про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 (а.с. 203-207 т. 3), у якому зафіксовано відступлення прав за договором від 12.07.2007 № 1054 про іпотечний кредит, що укладався із ОСОБА_1, витяг із додатку, який міститься на а.с. 29 т. 1, відповідає змісту оглянутого документа щодо реквізитів договору і позичальника. З оглянутого документа та інших матеріалів справи (а.с. 216-217 т. 3) випливає, що на момент відступлення прав вимоги (17.12.2012) Первісним кредитором облікувалася заборгованість ОСОБА_1, яка складалася з 36002,90 дол. США боргу за сумою кредиту, 427,95 дол. США боргу за процентами, 742,00 дол. США суми нарахувань за період з 01.10.2012 по дату передачі прав.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 08.11.2013 № 12483158, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 29.10.2015 № 46527499 (а.с. 38-39, 46-48 т. 3) зафіксовано, що на підставі договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. за реєстровим № 1421, проведено 08.11.2013 державну реєстрацію обтяження (іпотеки), відповідно до якої іпотекодержателем квартири АДРЕСА_1, що нею на підставі договору іпотеки від 12.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріною А.В. за реєстровим № 1054, було забезпечено виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором від 12.07.2007 № 1054, є ПАТ «Альфа-Банк».

Таким чином, ПАТ «Альфа-Банк» у порядку, передбаченому ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 178 ч. 1, ст. 182 ч.ч. 1, 4, ст.ст. 202, 204, ст. 512 ч. 1 п. 1, ст. 514, ст. 516 ч. 1, ст. 517 ч. 1, ст. 572, ст. 575 ч. 3 ЦК України, ст. 3, ст. 4 ч. 1, ст. 24 ч.ч. 1, 3 Закону України «Про іпотеку», ст. 2 ч. 1, ст. 3 ч.ч. 1-3, ст. 4 ч. 1 п. 2, ст. 5 ч. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є Новим кредитором за договором про іпотечний кредит від 12.07.2007 № 1054, правомірність відповідних правочинів, державної реєстрації прав (обтяження) презюмуються, достовірність зареєстрованих прав (обтяження) гарантується державою. Новий кредитор відповідно до закону та договору набув усіх прав Первісного кредитора в тому обсязі, які існували на момент переходу цих прав і який був узгоджений сторонами, зокрема, щодо наведеного вище боргу позичальника та вимоги боргу.

Ці обставини стороною ОСОБА_1 не спростовані, встановленим порядком питання про недійсність відповідних правочинів не ставилося, у контексті встановленого в справі доводи сторони щодо відсутності доказів переходу прав між кредиторами боржника стосовно визначеного боргу, відсутності права вимоги у позивача тощо, необґрунтовані, суперечать матеріалам справи та наявним доказам, тому не можуть братися до уваги. Технічна помилка, якої в рішенні припустився суд першої інстанції зазначивши про відступлення права вимоги боргу ТОВ «Кредитні ініціативи», наведеного не спростовує, на правильний по суті зміст рішення щодо характеру спірних правовідносин і обставин справи, як це вбачається з його змісту в цілому, не впливає, тому істотного значення не має.

За приписами ЦК України, цивільні права особа здійснює, а цивільні обов'язки - виконує у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; права і обов'язки, що виникають з договорів, які є обов'язковими для сторін, повинні належно виконуватися; виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, зокрема, пенею; за загальним правилом, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; позичальник зобов'язаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати з боржника стягнення боргу, за відповідних умов - достроково, а також сплати неустойки (ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 611, 612, 614, 622-625, 629, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами, здійснює своє право на захист і зобов'язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними та процесуальними правами не допускається, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч.ч. 2, 3, 6, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2, ст. 27 ч. 3 ЦПК України); суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін; кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Наявність підстави для виникнення боргу, пред'явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

У справі наявна вимога ПАТ «Альфа-Банк» від 02.06.2015 № 49138-102-б/б, адресована ОСОБА_1, про дострокове повернення кредиту, що була надіслана 06.06.2015 (а.с. 33-34), проте, доказів отримання вимоги адресатом у справі немає. На обґрунтування своїх вимог, які кредитор судовим порядком пред'явив 22.06.2015, позивач надав розрахунок боргу, який у позичальника за договором від 12.07.2007 № 1054 виник станом на 26.05.2015, а саме, борг: за кредитом у розмірі 30456,68 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/21,133675 грн на цю дату є еквівалентом 643661,58 грн, за процентами у розмірі 1048,85 дол. США (еквівалент 22166,06 грн), пеня за останні 12 місяців до пред'явлення позову в розмірі 2560,13 грн (еквівалент 121,14 дол. США) (а.с. 17 т. 1).

Заперечуючи цей борг, позичальник посилався на те, що: розрахунок підписаний особою, щодо якої невідомо чи має вона повноваження на вчинення таких дій; розрахунок неналежної якості; за наявними у відповідача квитанціями має місце переплата по тілу кредиту в розмірі 6675,19 дол. США, за процентами - на 66,54 дол. США; відтак пеня нарахована безпідставно, а кредитор не має права вимагати борг, якого не існує (а.с. 101-102 т. 1). До заперечення позичальник ОСОБА_1 додала складену нею, проте, не підписану роздруківку щодо руху коштів за кредитним договором від 12.07.2007 № 1054, якою виводиться переплата по тілу кредиту в розмірі 6675,19 дол. США, за процентами - на 66,54 дол. США (а.с. 103 т. 1). У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 стверджувала, що станом на 17.12.2012 за договором була переплата з її боку на 9898,78 дол. США, а на 26.05.2015 - переплата на 6741,73 дол. США.

У цій роздруківці відображені, серед іншого, платежі від 13.11.2007 на суму 9791,00 дол. США (погашення суми кредиту) і 36,31 дол. США (погашення процентів), переплата за кредитним договором визначена з урахуванням відображення в розрахунку цих платежів. Крім того, у роздруківці відображені платежі по 28.01.2015 включно. На підтвердження даних роздруківки та відповідної правової позиції позичальника надані ксерокопії квитанцій щодо внесення платежів за кредитним договором (а.с. 104-250 т. 1, а.с. 1-55, 63-250 т. 2, а.с. 1-14 т. 3), де квитанція від 13.11.2007 на суму 9791,00 дол. США знаходиться на а.с. 114 т. 1, квитанція від 13.11.2007 на суму 36,31 дол. США - на а.с. 113 т. 1.

У подальшому з урахуванням клопотань, правових позицій сторін у справі та процесуальних дій суду кредитор надав розширені розрахунки боргу позичальника (починаючи з дня укладання кредитного договору): у суді першої інстанції 17.03.2016 - розрахунок неналежної технічної якості, на якому помилково була проставлена печатка ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с. 53-54 т. 3); в апеляційному суді: 05.12.2016 - розрахунок належної технічної якості, засвідчений печаткою ПАТ «Альфа-Банк» (а.с. 181-184 т. 3); 16.01.2017 - розрахунки щодо нарахування заборгованості за ставкою 11% річних і з урахуванням 3% річних (ст. 625 ч. 2 ЦК України) (а.с. 219-222 т. 3). Усі розрахунки узгоджуються із розрахунком, доданим до позовної заяви, а також між собою і безвідносно до їх деталізації за періодом відображення та особливостями нарахувань підтверджують саме первісно визначену та пред'явлену до стягнення заборгованість. У зазначених розрахунках (які по суті є єдиним деталізованим розрахунком) платежі за 13.11.2007 на суму 9791,00 дол. США і на суму 36,31 дол. США не зафіксовані, такі кошти (платежі) при визначенні заборгованості не враховувалися.

Тим часом, представники позичальника ОСОБА_2 і ОСОБА_3 наполягали на тому, що кошти у сумі передусім 9791,00 дол. США («майже 10000 доларів США») були сплачені ОСОБА_1 у рахунок виконання зобов'язань саме за кредитним договором від 12.07.2007 № 1054, протиправно не були враховані кредитором, а відтак, розрахунок боргу недостовірний і вимога про стягнення відсутнього насправді боргу безпідставна, незаконна, необґрунтована і задоволенню не підлягає. Зазначені обставини є основним елементом правової позиції сторони в справі щодо суті спору стосовно боргу, висловленої неодноразово усно і письмово (а.с. 91-98, 185-188 т. 3 та ін.). Кредитором така позиція заперечується.

Порядком перевірки доводів сторін і обставин справи та на виконання вимог ст. 10 ч. 4, ст. 303 ч. 2 ЦПК України, апеляційний суд забезпечив сторонам можливість надати відповідні докази та вжив інші передбачені процесуальним законом заходи для з'ясування обставин справи. У судовому засіданні 01.03.2017 до справи були приєднані надані банком виписки про рух коштів за рахунками, відкритими для обслуговування кредитного договору від 12.07.2007 № 1054 (а.с. 4-23 т. 4), був оглянутий наданий представниками позичальника оригінал квитанції від 13.11.2007 № 10, оформленої у філії «Відділення ПІБ в м. Рахів Закарпатської області», якою зафіксовано внесення ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_1 коштів у сумі 9791,00 дол. США (еквівалент у гривнях 49444,55 грн) із призначенням платежу: «погашення кредиту з-но кредитного договору повністю», копію документа приєднано до справи (а.с. 24 т. 4). Наявна на а.с. 114 т. 1 копія указаної квитанції відповідає оглянутому оригіналу.

Поряд із цим, у засіданні 12.04.2017 представник банку на доповнення до раніше наданих пояснень із посиланням на відповідне законодавство наполягав і на тому, що номер рахунку, на який були внесені 9791,00 дол. США, нормативно передбачений для інших видів кредитів (зокрема, для довгострокових кредитів фізичним особам на поточні потреби, починається з цифр 2203), тоді як ОСОБА_1 був наданий іпотечний кредит, для якого передбачений інший тип номера рахунку (починається з цифр 2233, 2238).

З огляду на наявні в справі суперечності, з метою їх усунення та перевірки доводів обох сторін, апеляційний суд ухвалою від 12.04.2017 витребував у ПАТ «Промінвестбанк» інформацію та документи щодо обставин зарахування коштів у сумі 9791,00 дол. США на рахунок № НОМЕР_1 і зобов'язань, на виконання яких вносилися кошти, якщо така операція мала місце (а.с. 46, 49-50 т. 4). Листом від 12.05.2017 № 24-9-7/510 ПАТ «Промінвестбанк» повідомило апеляційний суд про таке:

первинний документ щодо сплати 13.11.2007 позичальником платежу в сумі 9791,00 дол. США на рахунок № НОМЕР_1 знищений за спливом строку його зберігання, однак, за наявними обліковими даними згідно виписки по рахунку № НОМЕР_1 позичальником 13.11.2007 оформлялася квитанція № 10, на підставі якої кошти в сумі 9791,00 дол. США зараховані в рахунок повного погашення залишку заборгованості за іншим кредитним договором (від 27.09.2007 № 1643), відмінним від договору від 12.07.2007 № 1054;

рахунок № НОМЕР_1 був відкритий для обслуговування договору від 27.09.2007 № 1643 і були підстави для зарахування коштів, внесених за квитанцією від 13.11.2007 № 10, в рахунок виконання зобов'язань саме за цим договором, було погашено залишок заборгованості в розмірі 9719,00 дол. США;

за указаною квитанцією кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12.07.2007 № 1054 не зараховувалися (а.с. 59-60 т. 4).

Одержана апеляційним судом офіційна інформація банку відповідає даним, що містяться у виписках щодо руху коштів за рахунками, які відкривалися для обслуговування кредитного договору від 12.07.2007 № 1054, які були досліджені в судовому засіданні за участю представників сторін, зі змісту яких випливає, що платіж від 13.11.2007 на суму 9791,00 дол. США на виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором від 12.07.2007 № 1054 у обороті коштів не зафіксований, а платіж на суму 36,31 дол. США хоча й був 13.11.2007 зарахований технічно на рахунок № НОМЕР_2, однак, того ж дня був віднесений на регулювання заборгованості за договором від 27.09.2007 № 1643 і в розрахунках за договором від 12.07.2007 № 1054 теж не враховувався.

Предметом доказування для сторін (ст. 179 ч. 1 ЦПК України) є факти, які повинні, відповідно, підтверджувати доводи кредитора щодо характеристик боргу позичальника та доводи останнього щодо відсутності підстав для задоволення позову, зокрема, доводи щодо необґрунтованості розрахунку боргу. Належними та допустимими доказами для підтвердження цих фактів є документи (письмові докази). Самі по собі міркування сторони в справі не є доказами, підлягають перевірці (підтвердженню) доказами та можуть враховуватися у контексті встановленого на підставі доказів.

Офіційний деталізований розрахунок боргу, складений позивачем, який усунув технічні вади його оформлення, ґрунтується на умовах договору та фінансових документах, що підтверджують в обліку відповідні операції. Розрахунок виконаний і оформлений фахівцями уповноваженої спеціалізованої фінансової установи, як позовна заява, так і документи, в яких викладені відповідні розрахунки, підписані уповноваженими на такі дії від імені банку особами, які, зокрема, управі підписувати та подавати від імені банку будь-які листи, вимоги, претензії, подавати будь-які інші документи, довідки, докази, пояснення та вчиняти інші дії, необхідні для здійснення повноважень з урахуванням лише певних процесуальних обмежень (а.с. 35 т. 1, а.с. 61 т. 2, а.с. 153 т. 3), розрахунки посвідчені печаткою банку і є письмовими доказами (ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України), які узгоджуються з іншими доказами та матеріалами справи.

На відміну від позиції кредитора, яка є послідовною та ґрунтується на наявних у справі доказах, узгоджується із її матеріалами, правову і процесуальну позицію позичальника такою визнати не можна. Сторона, будучи обізнаною із відповідними обставинами, замовчала факт врахування передусім суми у 9791,00 дол. США у розрахунках за іншим договором, при цьому, безпідставно наполягала на сплаті цих коштів начебто у розрахунках за договором, із якого виник спір, на начебто безпідставному неврахуванні цих коштів кредитором, безпідставно відобразила у своїй роздруківці щодо руху коштів за договором тощо. Своїми діями в процесі сторона намагалася створити підстави для висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи. Апеляційному суду представники позичальника стверджували, що запис у квитанції від 13.11.2007 № 10 щодо повного погашення кредиту помилковий, причини його внесення до документа їм невідомі, а платіж відноситься саме до спірного договору. При цьому, не змогли пояснити у спосіб, який би не викликав сумнівів, дії позичальника із подальшого виконання зобов'язань за кредитним договором від 12.07.2007 № 1054 і після внесення 9791,00 дол. США, якщо таке мало місце і виникла переплата, підписання 01.03.2011 договору про внесення змін і доповнень до кредитного договору від 12.07.2007 № 1054 без відображення будь-яких даних щодо переплати, коригування суми боргу чи його погашення і т.ін.

Для застосування позовної давності, про що позичальник подавав заяву в суді першої інстанції (а.с. 47-49 т. 1), суд підстав не мав. Скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 259 ч. 1 ЦК України, сторони кредитного договору збільшили позовну давність до 10 років щодо вимог, які можуть виникнути з договору, цей строк на час пред'явлення позову щодо таких вимог не сплив. У цьому зв'язку колегія суддів також відзначає, що заява про застосування позовної давності сформульована в спосіб, який передбачає вибір можливості її застосування судом залежно від обставин справи, на свій розсуд, обравши один із запропонованих стороною варіантів, що є недопустимим і не відповідає правилам цивільного процесу. Заява про застосування позовної давності свідчить також про фактичне визнання пред'явленого до стягнення боргу, який, однак, не підлягає стягненню саме внаслідок спливу давності, а не внаслідок недоведеності та необґрунтованості позову, що додатково вказує на непослідовність і суперечливість правової позиції позичальника в справі.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що пред'явлена до стягнення заборгованість була розрахована із застосуванням процентної ставки 11% річних (борг за процентами в розмірі 1037,14 дол. США) і були нараховані 3% річних відповідно до ст. 625 ч. 2 ЦК України (11,71 дол. США), разом - 1048,85 дол. США у гривневому еквіваленті. Проценти в розмірі 21% річних у зв'язку з порушенням позичальником зобов'язань за договором кредитор не нараховував і до стягнення не пред'являв. Кредитор теж на свій розсуд розпорядився своїми цивільними правами і пред'явив вимоги про стягнення боргу в гривнях за відповідним валютним курсом щодо долара США, крім того, не пред'являв вимог, зокрема, щодо штрафних санкцій з урахуванням збільшення позовної давності.

Враховуючи принципи змагальності цивільного процесу, свободи сторін у поданні доказів, у розпорядженні своїми процесуальними правами, слід дійти висновку, що обравши на свій розсуд лінію захисту від первісного позову, позичальник у передбачений цивільним процесуальним законом спосіб не спростовував по суті розрахунку боргу, пред'явленого до стягнення, та не довів як обґрунтованості своїх заперечень проти первісного позову, так і свого зустрічного позову безвідносно до некоректності та недопустимої альтернативності формулювання його вимог. На противагу належним документальним доказам щодо характеру спірних правовідносин, поданим кредитором, що ґрунтуються на чинному та обов'язковому для виконання сторонами кредитному договорі, сторона позичальника оперувала по суті лише власними міркуваннями, які в силу наведеного мають тільки характер недопустимих у доказуванні припущень, а також недобросовісно користувалася своїми цивільними і процесуальними правами. Позичальник не довів відсутності своєї вини в порушенні зобов'язання.

За таких умов, хоча суд першої інстанції і не встановив із достатньою повнотою обставин справи та не перевірив належним чином доводи сторін у справі, проте, в цілому правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, якими вони регулюються, а прогалини та суперечності в справі видалося можливим усунути на стадії апеляційного розгляду справи, не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію, доводи якої правильності по суті, законності та справедливості рішення місцевого суду не спростовують, а інших, окрім наведених вище, доводів не містить, слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 31.05.2016 скасовано ухвалу Рахівського районного суду від 17.03.2016 про відмову в застосуванні заходів забезпечення первісного позову (а.с. 60 т. 3), заяву ПАТ «Альфа-Банк» задоволено, накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0025 га для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий НОМЕР_3, за адресою: АДРЕСА_2, а також на квартиру АДРЕСА_3, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1, в межах загальної вартості майна в розмірі 548527,66 грн.

ОСОБА_3 в інтересах своєї доньки ОСОБА_7 подав апеляційному суду заяву про скасування заходів забезпечення позову, встановлених ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 31.05.2016 у вигляді арешту земельної ділянки площею 0,0025 га для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий НОМЕР_3, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 144-146 т. 3). Посилається на належність ділянки ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 28.01.2016 і на реєстрацію відповідного права власності, вчинену 03.02.2016.

За змістом ст.ст. 151, 154 ЦПК України, заходи забезпечення позову застосовуються, якщо їх невжиття може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, до набрання рішенням суду законної сили, якщо таким рішенням відмовлено в позові, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Оскільки рішення суду про задоволення первісного позову та відмову в зустрічному позові залишено без змін, підстав для скасування заходів забезпечення позову немає, а відповідне питання належить до компетенції суду першої інстанції. Стосовно ж особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, діють правові інститути звільнення майна з-під арешту, виключення з опису, визнання права на майно тощо, у праві ініціювати застосування яких встановленим порядком та залежно від конкретних обставин заінтересована особа не обмежена. Таке питання вирішується, окрім іншого, в контексті прав стягувачів щодо відповідного майна.

Наведені обставини виключають можливість скасування заходів забезпечення позову апеляційним судом у рамках апеляційного провадження в даній справі.

Керуючись ст. 303 ч.ч. 1, 2, ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Рахівського районного суду від 12 травня 2016 року - залишити без змін.

У скасуванні заходів забезпечення позову, встановлених ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 31 травня 2016 року, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді