Ухвала

іменем україни

03 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., ЄвтушенкоО.І., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку квартири, визнання права власності на частку квартири; за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_4, в інтересах малолітньої ОСОБА_6, до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, прокуратура Галицького району м. Львова, про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на квартиру; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_6 про припинення права власності на квартиру та визнання права власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області від 04 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому, уточнивши позовні вимоги, просила суд припинити право власності ОСОБА_5 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на Ѕ частини вказаної квартири з виплатою ОСОБА_5 компенсації у розмірі 134 015 грн. Позовні вимоги мотивувала тим, що їй та відповідачу належить по Ѕ частини спірної квартири АДРЕСА_1. Вважає, що право власності ОСОБА_5 на належну їй частину квартири має бути припинене, оскільки її частка не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування є неможливими, так як Ѕ частини спірної квартири спочатку належала колишньому чоловікові ОСОБА_5, який у червні 2013 року подарував свою частку ОСОБА_4, яка, з її слів, є його цивільною дружиною. У спірній квартирі на даний момент проживають ОСОБА_4, її неповнолітня донька ОСОБА_6 та ОСОБА_5, дбають про її стан, сплачують комунальні платежі.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 в інтересах малолітньої ОСОБА_6 пред'явила позов до ОСОБА_5, у якому просила припинити право власності останньої на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частини вказаної квартири; виплатити ОСОБА_5 компенсацію у розмірі 134 015 грн та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У грудні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що право власності ОСОБА_4 на її частину квартири має бути припинене, оскільки право власності на Ѕ частини спірної квартири вона набула на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2011 року. Маючи на даний момент на праві спільної часткової власності житло, вона змушена проживати в орендованій квартирі, оскільки в іншій квартирі АДРЕСА_2, в якій їй належить 1/3 частки, проживають інші співвласники - її мати ОСОБА_7 та брат ОСОБА_8 У зв'язку із чим просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1та присудити на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за належну їй Ѕ частини квартири у розмірі 134 015 грн, які внесені нею на депозитний рахунок Галицького районного суду м. Львова.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та її позову в інтересах малолітньої ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_6 на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6,грошову компенсацію за належну їй Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 134 015 грн.Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 04 серпня 2016 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2015 року скасовано у частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 залишено без задоволення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про повернення грошових коштів внесених на рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалене судове рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності у співвідношенні рівних часток у розмірі Ѕ частини ОСОБА_9 та ОСОБА_5 згідно з рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2011 року (а. с. 7-10).

ОСОБА_4 набула права власності на Ѕ частини зазначеної квартири згідно з договором дарування від 14 червня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Пилипенко Л.І. (а. с. 4).

Згідно з договором дарування від 31 січня 2014 року ОСОБА_4 відчужила належну їй Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 на користь своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_6 (а. с. 128).

Таким чином, співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 та малолітня ОСОБА_6, 2003 року народження.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про залишення без задоволення заявлених ОСОБА_5 позовних вимог, апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку, що припинення права малолітньої особи на частку квартири, яка не забезпечена іншим житлом, порушує її майнові та житлові права, захист яких гарантовано Конституцію України.

Суд апеляційної інстанції всебічно та повно дослідив обставини справи та при ухваленні рішення вірно врахував положення та принципи Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 01 липня 1999 року, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, згідно з якими дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя і гармонійного розвитку.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, а при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

О.І.Євтушенко

О.В.Кафідова