Справа № 161/5841/17
Провадження № 2/161/2301/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Гриня О.М.,

при секретарі Муригіній А.І.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, зобовязання вчинити дії, суд --

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, зобовязання вчинити дії.

Позов обґрунтовує тим, що 03 квітня 2017 року він разом зі своєю дружиною займався благоустроєм прибудинкової території біля будинку, в якому вони проживають, за адресою: м. Луцьк, вул. 8-го Березня, 33. В той час, коли він лагодив парканчик, до них підійшла сусідка ОСОБА_2 і стала висловлювати своє незадоволення тим, що встановлення раніше відсутньої секції паркану буде створювати їй незручності, бо якраз там була стежина, якою вона інколи ходить. Зазначає, що відповідач більше години була присутньою при тому, як він працював і весь цей час вказувала що і як він має робити на території його квітника, яким він опікується понад 30 років. Полагодивши паркан, вони з дружиною навели лад в квітнику і стали збиратися йти додому, коли прибігла розлючена відповідач та почала несамовито кричати, ображати його, не підбираючи слів, висловлювати прокльони та видумані звинувачення. Вказує, що на його адресу від ОСОБА_2 прозвучало побажання «здохнути», а також звинувачення в тому, що він «рекетир та бандитська морда», «зайда східняцька». Наступного дня, 04 квітня 2017 року, відповідач демонстративно порушила побудований ним парканчик. Вважає, що неадекватна поведінка ОСОБА_2, поширення останньою неправдивої інформації відносно нього у вигляді істеричного крику, принизливих та непристойних слів, прокльонів в присутності інших людей створює негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих та порушує його честь. Внаслідок порушення його прав також вважає, що має підстави для відшкодування йому відповідачем моральної шкоди, оскільки він зазнав душевних страждань від приниження його людської гідності.

З огляду на наведене, просить визнати дії ОСОБА_2 незаконними та неправомірними по відношенню до нього щодо розповсюдження недостовірної інформації в місцях загального користування, яка принижує його честь, гідність людини і громадянина; стягнути з ОСОБА_2 в його користь 10000 грн. моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації. Яка супроводжувалася образами з ненормативної лексики; зобовязати ОСОБА_2 негайно та якісно відремонтувати пошкоджений нею 04 квітня 2017 року парканчик, який є державною власністю Луцької міської ради.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві. Просив суд, позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов заперечила, вважаючи його надуманим та безпідставним, додатково суду пояснила, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження позовних вимог, а саме щодо розповсюдження відповідачем недостовірної інформації відносно нього. Крім того, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не узгоджується зі ст. 16 ЦК України, оскільки такого способу захисту цивільного права як визнання дій фізичної особи незаконними та неправомірними не існує. Такий спосіб захисту права передбачений КУпАП та стосується субєкта владних повноважень. Визначений позивачем для відшкодування розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, покази свідків, дослідивши та оцінивши представлені справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України.

Вказане право закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1, 4, 6, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 вказував, що 03 квітня 2017 року між ним та відповідачем відбувся конфлікт, під час якого остання розповсюдила відносно нього недостовірну інформацію.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка дружина позивача ОСОБА_5 суду повідомила, що конфлікт між сторонами виник через те, що її чоловік відремонтував частину парканчику, що не сподобалось ОСОБА_2, оскільки саме там проходила доріжка, якою вона ходила. Також зазначила, що відповідач несамовито кричала, вживала образи відносно її чоловіка. Крики і образи були на вулиці біля квітника, що чули інші сусіди, і в підїзді, аж поки відповідача не забрала до квартири її дочка. Вони з чоловіком запропонували ОСОБА_2 ходити іншою стежкою, однак та відмовилась. Свідок також вказує, що на її думку, відповідач наступного дня все таки повисмикувала частину відремонтованої огорожі, яка їй заважала.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, кожен зокрема, пояснили, що вони не були очевидцями конфлікту між сторонами 03 квітня 2017 року, а тому їхні свідчення не стосувалися предмету спору.

Інших доказів по справі нема.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Ст. 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Аналізуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування його позову, а подані ним докази, не надають можливості та достатніх підстав для висновку, що відповідач розповсюджувала недостовірну інформацію відносно нього. Сам факт конфлікту між ними не є переконливим доказом для встановлення приниження честі, гідності, ділової репутації позивача. Таким чином, суду не надано і в ході судового розгляду справи не здобуто належних доказів, що відповідач порушила немайнові права позивача.

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України способом захисту гідності, честі та ділової репутації є вимога про відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення прав особи. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст.1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі, відшкодовується особою, яка її завдала.

Пленум Верховного Суду України у своїх постановах під моральною шкодою розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі іншою особою, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини (п. 2 постанови від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та п. З постанови від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Виходячи зі змісту Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з визначенням її розміру та викладом міркувань з яких він виходив, визначаючи розмір шкоди (з наданням відповідного розрахунку), та якими доказами це підтверджується.

Отже , загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобов'язання визначає ч.1 статті 1167 ЦК України. Такими умовами є: моральна (немайнова) шкода, протиправна дія (бездіяльність), вина особи, причинний зв'язок між діями (бездіяльністю) і такою шкодою. І лише за наявності всіх цих умов виникає зобов'язання по відшкодуванню моральної шкоди.

Як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи, позивачем не був підтверджений допустимими доказами факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також з чого він виходив оцінюючи розмір моральної шкоди в 10000 грн.

Отже позивачем, всупереч вимогам ст.ст. 10,60 ЦПК України, не надано суду доказів на підтвердження встановленої протиправності дій відповідача, тобто наявності її вини, і відповідно причинного зв'язку.

Безпідставною та доведеною в судовому засіданні є також вимога позивача про зобовязання відповідача відремонтувати паркан, оскільки в матеріалах справі відсутні докази місця розташування вказаного паркану, кому і на яких підставах належить земельна ділянка, на якій він розташований, а також відсутні докази встановлення того, що відповідач будь-якими своїми діями завдала шкоди вказаній конструкції, що унеможливлює задоволення вказаних позовних вимог.

На підставі викладеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись статтями 3, 10, 50, 57, 60, 88, 197, 208, 209, 215, 218, 222 ЦПК України, на підставі статей 16, 270, 277 Цивільного кодексу України, Закону України «Про інформацію», постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання дій ОСОБА_2 незаконними та неправомірними по відношенню до позивача по розповсюдженні недостовірної інформації в місцях загального користування, яка принижує честь і гідність людини і громадянина, стягнення з ОСОБА_2 10 000,00 гривень моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації, яка супроводжувалася образами з ненормативної лексики, зобовязання ОСОБА_2 негайно та якісно відремонтувати пошкоджений нею 04 квітня 2017 року парканчик - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_9