АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Слюсар Т.А., Музичко С.Г.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на ухвалу судді Солом'янського районного суду міста Києва від 1 червня 2017 року про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Голосіївського районного суду міста Києва, треті особи: суддя Голосіївського районного суду міста Києва Новак Андрій Васильович, Державна казначейська служба України про відшкодування майнової та моральної шкоди,

Справа № 752/9027/17
Апеляційне провадження: №22-ц/796/8364/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Кицюк В.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у травні 2017р. позивачі звернулися до суду з позовом про захист права шляхом солідарного стягнення на їх користь списанням з державного бюджету України 114грн. 70коп. майнової шкоди та 1000 грн. моральної шкоди, заподіяної причинно-наслідковим зв'язком завідомо неправосудним судовим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва у цивільній справі № 752/595/13-ц від 20 травня 2013 року.

Ухвалою судді Солом'янського районного суду міста Києві від 1 червня 2017 року у відкритті провадження відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивачі просять ухвалу скасувати, матеріали цивільної справи повернути до іншого суду міста Києва для відкриття провадження та розгляду її по суті.

Позивачі посилаються на порушення суддею норм процесуального права, так як позивачам Конституцією України надано право на звернення до суду і відмова від цього права є недійсною.

Позивачі вважають, що відповідачами у цивільних справах може бути не тільки суд, але і суддя.

Відповідач та треті особи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.39-41), у судове засідання своїх представників не направили, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, який представляв свої інтереси та інтереси позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2, на підставі виданих довіреностей, які посвідчені нотаріально, та інтереси малолітнього ОСОБА_5, як його законний представник, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає,

- 2 -

виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулися до суду з позовом до Голосіївського районного суду м. Києва, в якому просили стягнути солідарно шляхом списання з державного бюджету України 114грн. 70коп. матеріальної шкоди та 1000грн. моральної шкоди, завданої завідомо неправосудним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2013р.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суддя першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, так як відповідно до діючого законодавства суд не може виступати у якості відповідача у даній справі.

Колегія суддів вважає, що такий висновок судді є правомірним.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Проте у справі, яка переглядається, між позивачами та судом (суддею) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Відповідно до статті 125 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані та Верховний Суд України.

Суд є органом, який розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст. 129 Конституції України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Здійснення правосуддя в Україні врегульовано конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у справі 6-3139цс16 і відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків,

- 3 -

допущених при здійсненні правосуддя.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007р. роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченими процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

З огляду на викладене, суддя першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК України, оскільки даний позов, заявлений до Голосіївського районного суду м. Києва, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції постановив ухвалу з дотриманням норм процесуального права, тому підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити, ухвалу судді Солом'янського районного суду міста Києва від 1 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: