УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 5 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 24 березня 2008 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав 3 тис дол. США зі сплатою 24% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 15 вересня 2009 року. Позичальник взяті на себе зобов'язання не виконує і станом на 23 лютого 2016 року його борг по нарахованому кредитному договору становить 12 217,74 дол. США, який складається із заборгованості по тілу кредиту - 2 700,11 дол. США, заборгованості по процентам за користування кредитом 9 517,63 дол. США; на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України віднімається сума 5 497,35 дол. США, стягнута за рішенням суду, а тому різниця становить 6 720,41 дол. США, з них 3 332 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 10 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 5 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 3 332 дол. США, що еквівалентно 86 180 грн 23 коп. за кредитним договором від 24 березня 2008 року. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що позичальник не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, допустив заборгованість по кредиту, проте банк звернувся з позовом з пропуском строку позовної давності.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що оскільки рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 листопада 2010 року, яким було стягнуто усю заборгованість по тілу кредиту та інші передбачені договором платежі не виконано, то підлягають стягненню з позичальника на користь відсотки за користування кредитними грошима. При цьому суд вважав, що відсотки підлягають стягненню в межах п'ятирічного строку позовної давності, який передує моменту звернення кредитора до суду із указаним позовом, оскільки за домовленістю сторін позовна даність була збільшена.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом установлено, що 24 березня 2008 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав 3 тис дол. США зі сплатою 24% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 15 вересня 2009 року.

Позичальник взяті на себе зобов'язання не виконує і станом на 23 лютого 2016 року його борг по нарахованому кредитному договору становить 12 217,74 дол. США, який складається із заборгованості по тілу кредиту - 2 700,11 дол. США, заборгованості по процентам за користування кредитом 9 517,63 дол. США; на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України віднімається сума 5 497,35 дол. США, стягнута за рішенням суду, а тому різниця становить 6 720,41 дол. США, з них 3 332 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом.

Зазначене судове рішення боржником не виконане.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач просив суд про застосування строку позовної давності.

Так, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договорі, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до умов кредитного договору його складовою частиною є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). З даним пунктом боржник ознайомився та погодився, про що свідчить його підпис на заяві, вказаний пункт в установленому законом порядку недійсним не визнавався (а.с. 5).

Відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка) («Стандарт») термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у п'ять років.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, на підстав доказів наданих сторонами та належним чином оцінених судом (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило строк позовної давності, про застосування наслідків якого заявляв відповідач, оскільки кредитний договір діяв до 15 вересня 2009 року, а із даним позовом банк звернувся до суду у березні 2016 року, тобто з пропуском п'ятирічного строку позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Сплив строку позовної давності унеможливлює стягнення будь-яких сум за кредитним договором, наданого кредитором боржнику до 15 вересня 2009 року.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 5 жовтня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 10 червня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович