АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
апеляційне провадження № 22-ц/796/7567/2017 головуючий у 1-й інстанції: Васильєва Н.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 15 січня 2013 року між ним та відповідачем був укладений попередній договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого він передав ОСОБА_2 у строкове платне користування на строк з 16 січня 2013 року по 16 січня 2014 року нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Цього ж дня, між сторонами був підписаний акт приймання-передачі орендованого приміщення, він отримав домовлений грошовий аванс, а відповідач отримала ключі від цього приміщення.

Відповідач достроково 20 травня 2013 року звільнила орендоване приміщення та повідомила про те, що вона хоче припинити орендні відносини та в односторонньому порядку відмовляється від цього договору.

Ураховуючи небажання відповідача далі орендувати вказане приміщення, він почав шукати іншого орендаря. 27 травня 2013 року він уклав з ОСОБА_3 попередній договір оренди нежитлового приміщення строком на 12 місяців та отримав передоплату за перший і останній місяці оренди.

Разом з тим, після припинення орендних відносин із ОСОБА_2, остання ключі від орендованого приміщення не повернула, а тому він був позбавлений можливості передати нежитлове приміщення новому орендарю ОСОБА_3

ОСОБА_2 повернула йому ключі від орендованого приміщення лише 29 серпня 2014 року.

Такі дії відповідача позбавили його можливості здати в оренду нежитлове приміщення упродовж 13 місяців у період з 20 липня 2013 року по 20 серпня 2014 року, чим завдали йому збитки у формі упущеної вигоди в розмірі 33 800 доларів США, що еквівалентно 853 788 грн., заподіяної внаслідок несвоєчасного звільнення приміщення та непередачі від нього ключів, яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 871 041 грн. 95 коп. матеріальної шкоди та судовий збір у розмірі 4090 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 4620 грн. 42 коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що висновок суду про те, що 20 липня 2013 року позивач не уклав з ОСОБА_3 основний договір оренди виключно через неправомірні дії відповідача, внаслідок чого позивач не отримала грошові кошти від останньої в якості оплати оренди нежитлового приміщення, не відповідає фактичним обставинами справи, оскільки відсутні докази в підтвердження зазначеного. При цьому позивачем не доведено розмір та реальність отримання заявлених до відшкодування коштів.

ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представники ОСОБА_1 - ОСОБА_5, ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 15 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений попередній договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у строкове платне користування на строк з 16 січня 2013 року по 16 січня 2014 року нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

За змістом п. 1.2. договору оренди основний договір оренди нежитлового приміщення буде укладений у місячний термін після отримання орендодавцем права власності на нежитлове приміщення.

На підставі п. 5.3. вказаного договору ОСОБА_2 внесла передоплату за перший та останній місяці оренди, яка становить на день підписання цього договору у розмірі, еквівалентному 4876 доларів США по курсу Національного банку України.

На виконання умов пункту 5.3.1. Додаткової угоди до договору від 1 лютого 2013 року, ОСОБА_2 додатково внесла передоплату за 10 місяців оренди, яка становить на день підписання цього договору у розмірі, еквівалентному 24 380 доларів США по курсу Національного банку України. Зазначена сума коштів становить суму заборгованості орендодавця перед компанією "ТММ" на дату підписання даної додаткової угоди.

Відповідно до п. 8.3. цього договору повернення приміщення орендарем і його передача орендодавцю здійснюється на підставі акту приймання - передачі приміщення, що підписується сторонами.

6 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 2 до зазначеного попереднього договору, згідно якого внесено зміни до п. 11.2. попереднього договору та встановлено, що основний договір оренди нежитлового приміщення буде укладений в строк з 1 липня 2013 року по 15 лютого 2014 року, але не пізніше ніж в місячний термін після отримання орендодавцем права власності на нежитлове приміщення.

Оскільки на виконання умов попереднього договору, основний договір оренди так і не був укладений, 20 травня 2013 року ОСОБА_2 письмово звернулася до позивача про розірвання договору оренди у односторонньому порядку та звільнила орендоване приміщення.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2013 року позов ОСОБА_2 про розірвання попереднього договору та стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 116 861 грн. 74 коп. та 1168 грн. 62 коп. на відшкодування судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 про зобов'язання вчинити дії, усунення перешкод у користуванні приміщенням, стягнення коштів відмовлено повністю.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2014 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2013 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити дії, усунення перешкод в користуванні приміщенням, стягнення коштів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 нежитловим приміщенням АДРЕСА_1 шляхом повернення ОСОБА_1 ключів від зазначеного нежитлового приміщення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із доведеності того, що позивач як власник нежитлового приміщення міг би у разі передання його в оренду новому орендарю одержати дохід у вигляді орендної плати за період з 20 липня 2013 року по 29 серпня 2014 року, а тому наявні підстави для стягнення упущеної вигоди.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Водночас обов'язковою передумовою задоволення вимог про відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: наявність збитків; причинний зв'язок між діями винної особи та заподіянням збитків; протиправність поведінки винної особи як заподіювача збитків; вина. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу; при цьому протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно, для ухвалення рішення про відшкодування упущеної вигоди протиправні дії винної особи мають бути єдиною і достатньою причиною неотримання позивачем доходу, на одержання якого позивач мав реальні підстави розраховувати.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі належного виконання боржником своїх обов'язків, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила кредитора одержання прибутку. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

При цьому, доведення наявності упущеної вигоди покладається саме на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Звертаючись із заявою про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен здійснити точні розрахунки і підкріпити їх відповідними доказами, які безспірно підтверджували б їх розмір, однак цього позивачем зроблено не було.

Наведені позивачем розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, іншими належними і допустимими доказами, що свідчили б про конкретний розмір доходу, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснювала протиправних дій.

Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на попередньому договорі оренди нежитлового приміщення, який свідчить про наміри укласти в майбутньому основний договір оренди, а тому не створює реальних наслідків для відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди.

Позивачем також не надано доказів того, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Ураховуючи те, що сума збитків (упущеної вигоди), яку просив стягнути позивач, обгрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу (орендної плати на підставі попереднього договору оренди нежитлового приміщення); позивачем не надано доказів того, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову та стягнення упущеної вигоди немає.

За таких обставин судом ухвалено рішення про часткове задоволення позову через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 7579 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 7579 грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

О.В. Шахова