УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Китаєва Олена Олегівна, про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_9 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 1 серпня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 9 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт родинних відносин, визнавши, що ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, є її донькою; визнати за нею право власності на 1/24 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позов мотивовано тим, що позивач є матір'юОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3. Після смерті ОСОБА_10 відкрилася спадщина у вигляді належної їй на праві власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_10 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповідала своїй донці ОСОБА_5 Разом з тим, позивач має право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки на день смерті спадкодавця була непрацездатною.

Спадкоємцями першої черги за законом є дочки померлої ОСОБА_7, ОСОБА_5, її чоловік ОСОБА_6 та позивач. Остання у встановлений законом строк звернулась до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючого документа на спадкове майно, а також відсутні документи, що підтверджують родинні відносини між нею та померлою ОСОБА_10

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 1 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 9 листопада 2016 року позов задоволено. Встановлено факт родинних відносин, визнавши, що ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Визнано за позивачем право власності на 1/24 частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

ОСОБА_5 в особі представника, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

За вимогами частини першої статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК Українималолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що вона має право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки на час смерті спадкодавця, вонаяк матипомерлоїбула непрацездатною.

За результатами звернення позивача до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, приватним нотаріусом 19 лютого 2016 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з ненаданням позивачем правовстановлюючих документів на квартиру (арк. справи 118).

Крім того, згідно повідомлення приватного нотаріуса від 5 липня 2016 року № 206/02-14 на адресу позивача, приватний нотаріус позбавлена можливості видати свідоцтво про право на спадщину у зв'язку з ненаданням позивачем правовстановлюючого документа на право власності на спадкове майно,зареєстрованим за померлим, та ненаданням документів, які встановлюють факт родинних стосунків.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що свідоцтво про народження ОСОБА_10 було втрачене, з огляду на що відсутня можливість підтвердити приватному нотаріусу родинні відносини між нею на померлою, у зв'язку з чим, просила суд встановити даний факт, визнавши, що ОСОБА_10 є її донькою.

З урахуванням роз'яснення, наданих у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 р. (зі змінами та доповненнями), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість встановити вказаний позивачем факт в межах розгляду даної справи позовного провадження, оскільки вимоги про встановлення факту, про який просить позивач, пов'язуються із наступним вирішенням спору про право, зокрема, про право власності в порядку спадкування.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин і вірно визначився, що сторонами факт родинних відносин між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, які доводяться між собою донькою та матір'ю визнається, з огляду на що, в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України такий факт не підлягає доказуванню.

Крім того, даний факт підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, копії яких долучені до матеріалів справи (арк. справи 9-11). З вказаних витягів вбачається, що 26 серпня 1972 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_10, внаслідок чого дружина змінила прізвище на ОСОБА_10; 14 квітня 1982 року шлюб між вказаними особами було розірвано, дружина прізвище не змінювала; 6 липня 1990 року ОСОБА_10 знов уклала шлюб, внаслідок чого змінила прізвище на ОСОБА_10.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд правильно виходив з того, що обов'язкова частка ОСОБА_4 у спадщині складає 1/24 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 (спадкоємцями першої черги за законом в разі, якщо б спадкування здійснювалось за законом, є дочки померлої ОСОБА_7, ОСОБА_5, її чоловік ОСОБА_6 та позивач, тобто при спадкуванні за законом кожному спадкоємцеві належало б по 1/12 частині квартири, відтак, обов'язкова частка у спадщині позивача становить половину від 1/12 частини, тобто 1/24 частину квартири).

ОСОБА_4 звернулась до нотаріуса з метою оформлення спадщини. Разом з тим, за відсутності умов для одержання у приватного нотаріуса свідоцтва про право на спадщину (відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно), позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції, з висновками якого обґрунтовано погодився апеляційний суд, правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у незміненій частині відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 1 серпня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 9 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
О.В. Кафідова
І.М. Фаловська