Номер провадження: 22-ц/785/4503/17
Головуючий у першій інстанції Целух А. П.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення не виплачених одноразових премій та матеріальної допомоги на оздоровлення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.03.2017 року,

встановила :

08.09.2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з зазначеним позовом, уточнивши який просив суд стягнути на його користь одноразові премії до державних і професійних свят згідно до Колективного договору в сумі 38830,50 грн. та матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу на момент незаконного звільнення у сумі 23916 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що він з 01.08.2011 року був прийнятий на посаду інженера до Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі ОРФДП«ЦДЗК»), де працював до звільнення 29.04.2016 року, яке рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 26.07.2016 року визнано незаконним. У порушенні вимог Колективного договору, ОРФ ДП «ЦДЗК» не здійснило йому виплати одноразових премій до державних і професійних свят та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі до середньомісячної заробітної плати, але не менше посадового окладу один раз на рік при наданні щорічної відпустки або її частини. ОСОБА_2 зазначав, що за весь час роботи ним була використана відпустка один раз за період 01.08.2011-31.07.2012 років, при цьому матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні відпустки він не отримував, та незаконно звільнивши позбавили його права на отримання відпусток надалі.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 07.03.2017 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального права та порушення процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інтонації виходив з наступного.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначена структура заробітної плати - основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до наказу № 34-К від 18.05.2011 року був прийнятий на посаду інженера за сумісництвом до Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру».

Наказом № 52-к від 26.07.2011 року позивач був звільнений за власним бажанням та відповідно до наказу № 53-к від 01.08.2011 року прийнятий на посаду інженера відділу землевпорядних робіт.

Наказом № 70-к від 12.04.2012 ОСОБА_2 переведений на посаду інженера 1 категорії відділу земле оціночних робіт, Наказом № 70-К від 01.11.2013 року на посаду інженера 1 категорії відділу землевпорядних робіт.

Наказом № 37-К від 29.04.2016 року ОСОБА_2, інженера 1 категорії відділу землевпорядних робіт управління землевпорядних, земле оціночних, топографо-геодезичних та картографічних робіт було звільнено з роботи 29.04.2016 року за систематичне невиконання ним без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до п.3 ст.40, п.2 ст.147 КЗпП України.

Викладені обставини підтверджуються особовою карткою працівника ОСОБА_2 та наданими до суду письмовими документами.

Відповідно до уточнених вимог позивач він просив суд стягнути на його користь одноразові премії до державних і професійних свят в сумі складає 38830,50 грн. за період з 01.08.2011 року до 29.04.2016 року, та матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу на момент незаконного звільнення що складає 3340,00 грн. що в сумі з 2012-2016 рік буде становити 23916,00 грн.

Відповідно до ст.5 ЗУ «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів.

Згідно із ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ст.98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Відповідно до п. 3.16 Колективного договору, працівникам Центру ДЗК за поданням безпосереднього керівника та клопотанням Профспілкового комітету на підставі наказу Адміністрації при наявності фінансових можливостей виплачуються одноразові премії: до ювілейних і пам'ятних дат (50, 55, 60, 65 років) у розмірі посадового окладу, до державних і професійних свят ( Новий рік, День Збройних сил України, Міжнародний жіночий день, День Перемоги, День Конституції України, День незалежності України, День землевпорядника) у розмірі до 50% посадового окладу.

Як вбачається з матеріалів справи, у зазначений позивачем періоди на адресу керівника підприємства відповідача не надходило поданням безпосереднього керівника позивача та клопотання Профспілкового комітету щодо виплати позивачу одноразові премії до держаних і професійних свят у розмірі до 50% посадового окладу.

Окрім того, у вище зазначений період у відповідача була відсутня фінансова можливість преміювання працівників з нагоди державних і професійних свят.

Суд з урахуванням положень діючого законодавства, умов колективного договору, зазначав, що виплата одноразових премій не є обов'язком роботодавця, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача одноразових премій до державних і професійних свят у зв'язку з тим, що таке питання відноситься до компетенції керівника підприємства, та може бути виплачена працівнику лише за наявності фінансової можливості підприємства.

Позивач не навів доказів того, що йому в супереч вимог законодавства не було сплачені одноразові премії до державних і професійних свят, а саме доказів преміювання за відповідними наказами у визначених ним розмірах.

Щодо вимог позивача про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, районний суд зазначив наступне.

Відповідно до п. 7.2 Колективного договору, встановлено виплачувати працівникам матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі до середньомісячної заробітної плати, але не менше посадового окладу один раз на рік при наданні щорічної відпустки або її частини.

Як вбачається з листа Головного управління держпраці в Одеській області державної служби України з питань праці від 16.08.2016 року № 15-р-755/03-13-5936, відповідно наказу № 4-О від 16.01.2013 року ОСОБА_2 надавалася щорічна відпустка терміном 24 календарних днів з 21.01.2013 року по 13.02.2013 року за період роботи з 01.08.2011 року по 31.07.2012 року, також встановлено, що відпустка повної тривалості позивачу протягом двох років підряд не надавалося.

Так, у разі використання відпустки працівник подає заяву про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, яку працівник може написати як одночасно із заявою на надання відпустки, так і окремо.

Разом з тим в матеріалах справи відсутня заява про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у зв'язку з використанням щорічної відпустки та відсутній наказ про виплату вказаної матеріальної допомоги, таким чином само по собі перебування позивача у щорічної відпустці не створює юридичних наслідків щодо виплати матеріальної допомоги.

Також судом встановлено, що відповідно до колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення виплачується працівникам один раз на рік при наданні щорічної відпустки або її частини, з матеріалів справи вбачається, що позивачем використано відпустка лише за період з 01.08.2011 року по 31.07.2012 року за (2011 рік), щорічні відпустки за інші періоди роботи з 2012 року по 2016 року позивачем не використовувалися, тому суд вважав що у позивача виникло право на отримання матеріальних допомоги на оздоровлення кожен рік за відповідний період роботи при наданні щорічної відпустки, однак це право ним не було використано.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження своїх позовних вимог позивач не надав.

Таким чином, суд першої інстанції на вбачав зі сторони відповідача порушень вимог трудового законодавства щодо не виплачених одноразових премій та матеріальної допомоги на оздоровлення, а тому дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.03.2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева