Справа № 303/991/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

12 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., БИСАГИ Т.Ю.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

за участю стягувача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 14 грудня 2016 року про відмову у визнанні виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, -

встановила:

25.11.2016 боржник у виконавчому провадженні ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа, виданого Мукачівським міськрайонним судом 18.11.2015 на виконання рішення цього суду від 17.06.2015 у справі за позовом ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання іпотеки припиненою та повернення правовстановлюючих документів на квартиру, таким, що не підлягає виконанню.

Указаним рішенням Мукачівського міськрайонного суду, що набрало законної сили, відмовлено в первісному позові банку про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та задоволено зустрічний позов: визнано іпотеку за договором іпотеки по кредитному договору № KU004398 від 30.08.2010 щодо вищезгаданої квартири припиненою внаслідок виконання зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі; зобов'язано ПАТ «ВіЕс Банк» припинити незаконне стягнення коштів за рахунок майна по іпотечному договору від 30.08.2010 у зв'язку з припиненням зобов'язання погашенням заборгованості по кредитній угоді № KU004398 від 30.08.2010 та зобов'язано банк зняти заборону з квартири АДРЕСА_1 і повернути незаконно утримані документи: Свідоцтво на право власності на житло від 11.01.2007, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.01.2007 за № 13180418 і Технічний паспорт; стягнуто з ПАТ «ВіЕс Банк» на користь ОСОБА_1 243,60 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Банк посилається на те, що за виданим судом виконавчим листом Галицьким ВДВС м. Львова відкрито виконавче провадження № 49472915, однак, виконавчий лист не підлягає виконанню. Так, стягнення коштів за рахунок майна, яке перебувало в іпотеці, припинене, що випливає з матеріалів справи. Банк не знімає заборони, яка при посвідченні іпотечного договору накладалася нотаріусом, оскільки не має для цього повноважень. Обтяження у вигляді іпотеки та заборона відчуження майна зареєстровані у відповідних державних реєстрах, питання, пов'язані із вчиненням реєстраційних дій, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ці дії вчиняються державною реєстраційною службою і нотаріусами, тоді як банк не здійснює державну реєстрацію речових прав і обтяжень. Мукачівський міськрайонний суд безпідставно поклав на банк уповноваження на зняття заборони з майна, що накладалася при посвідченні іпотечного договору. Зобов'язання із повернення перерахованих вище документів теж не підлягає виконанню через наявність у банку тільки їх копій, а в рішенні суду та у виконавчому листі не вказується на формат цих документів.

Боржник просить визнати виконавчий лист, виданий Мукачівським міськрайонним судом 18.11.2015 з метою примусового виконання рішення по цивільній справі № 303/991/15-ц, таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 14.12.2016 у задоволенні заяви ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Боржник ПАТ «ВіЕс Банк» оскаржив ухвалу суду як незаконну, на обґрунтування скарги посилається загалом на ті самі доводи, якими мотивувалася заява, вказує на неврахування судом обставин справи та вимог закону при вирішенні заяви. Просить ухвалу скасувати, заяву - задовольнити.

У письмових запереченнях на апеляцію стягувач ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, ухвалу суду - залишити без змін. Вказує, зокрема, на фактичне протиправне ухилення боржника від виконання рішення суду та намагання і надалі безпідставно стягнути кошти.

Заслухавши доповідь судді, пояснення стягувача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, які апеляцію не визнали, розглянувши відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України апеляційну скаргу у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відмовляючи в задоволенні заяви боржника у виконавчому провадженні, суд першої інстанції виходив з її необґрунтованості та відсутності підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Судове рішення вірне по суті, узгоджується з вимогами закону та відповідає обставинам справи.

Встановлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 17.06.2015, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Закарпатської області від 26.10.2015 і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.05.2016, відмовлено в первісному позові ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «ВіЕс Банк» про припинення права іпотеки і повернення правовстановлюючих документів на квартиру: визнано іпотеку за договором іпотеки по кредитному договору № KU004398 від 30.08.2010 щодо вищезгаданої квартири припиненою внаслідок виконання зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі; зобов'язано ПАТ «ВіЕс Банк» припинити незаконне стягнення коштів за рахунок майна по іпотечному договору від 30.08.2010 у зв'язку з припиненням зобов'язання погашенням заборгованості по кредитній угоді № KU004398 від 30.08.2010 та зобов'язано банк зняти заборону з квартири АДРЕСА_1 і повернути незаконно утримані документи: Свідоцтво на право власності на житло від 11.01.2007, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.01.2007 за № 13180418 і Технічний паспорт; стягнуто з ПАТ «ВіЕс Банк» на користь ОСОБА_1 243,60 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору (а.с. 150-155, 210-213 т. 1, а.с. 40-41 т. 2).

На виконання указаного рішення Мукачівський міськрайонний суд видав 18.11.2015 ОСОБА_1 виконавчий лист, який був пред'явлений до виконання 24.11.2015, держвиконавцем Галицького ВДВС м. Львова 27.11.2015 відкрито виконавче провадження № 49472915 (а.с. 53-55 т. 2).

Конституцією України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною на час ухвалення судом рішення, яке виконується). На час розгляду судом першої інстанції заяви боржника та розгляду апеляційним судом його скарги на ухвалу суду першої інстанції від 14.12.2016 статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов'язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обов'язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 14 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР (Конвенція про захист прав і основних свобод людини). Європейський суд з прав людини у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) відповідно до практики Суду в контексті оцінки дій держави та її органів у питаннях виконання судових рішень, що набрали законної сили, зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; Суд вказав на неприпустимість та несумісність з положеннями Конвенції практики, коли особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами такого рішення відповідно до Конвенції; фактори, які впливають на невиконання судового рішення, перебувають в межах контролю держави, яка не спромоглася вжити заходів для покращення ситуації (п.п. 51, 53, 54, 73, 83, 85, 88 та ін.). Відповідні позиції висловлені ЄСПЛ і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Примусове виконання судового рішення, що набрало законної сили, здійснюється державною виконавчою службою відповідно до законодавства про виконавче провадження. На час відкриття виконавчого провадження був чинним Закон України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV), а з 05.10.2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII).

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закон № 606-XIV, ст. 1 Закон № 1404-VIII). Верховний Суд України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.) сформулював правові позиції, за змістом яких виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, виконавче провадження є сукупністю дій і правовідносин, урегульованих законами та іншими нормативно-правовими актами, які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до закону. Тобто, дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, тому з урахуванням положень ст. 2 ч. 3 ЦПК України відповідні правовідносини повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії.

Відповідно до ст. 369 ч. 2 ЦПК України, суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. За змістом закону визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню може мати місце за наявності обставин, які мають істотне значення у контексті реального виконання судового рішення, що набрало законної сили, видачі та оформлення виконавчого документа: якщо обов'язок боржника відсутній повністю або частково внаслідок його припинення виконанням, якщо виконавчий лист був виданий помилково тощо. Визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, пов'язується також із поверненням стягнутого за таким виконавчим документом, якщо про це заявлено відповідну вимогу.

За відсутності наведених обставин і умов та за наявності чинного судового рішення, що підлягає виконанню, за яким виконавчий документ пред'явлений до виконання і судове рішення не виконане, правових підстав для визнання за заявою боржника виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню немає, цивільним процесуальним законом таке не передбачено. Протилежне суперечило б смислу і меті судового провадження, оскільки позбавляло б сторону (стягувача), на користь якої ухвалено судом рішення, реального результату та надавало б невиправдані та необґрунтовані переваги боржнику. Недопустимою є спроба фактичної ревізії боржником в обраний ним спосіб позапроцесуальним порядком рішення суду, що набрало законної сили.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого документа, виданого за рішенням суду, що досі не виконане, таким, що не підлягає виконанню, та постановив 14.12.2016 обґрунтовану ухвалу про відмову в задоволенні заяви боржника (а.с. 66-67 т. 2). Доводи, якими мотивував свою заяву боржник, наведеного не спростовують, відповідні доводи апеляції не спростовують правильності по суті та законності оскарженої ухвали.

З наданих стягувачем апеляційному суду документів випливає, що боржник не виконує рішення суду, за що постановами держвиконавця від 05.10.2016 і від 24.10.2016 оштрафований, до органу поліції держвиконавцем 18.11.2016 скероване подання про притягнення керівника банку до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення, а з листа банку від 07.02.2017 № 10-3/1886, адресованого ОСОБА_1, видно, що банк посилається на відсутність у нього підстав вважати відповідну заборгованість погашеною та у разі сплати ОСОБА_1 коштів у сумі не менше 7500,00 дол. США банк зобов'язується здійснити необхідні дії щодо зняття обтяжень з квартири АДРЕСА_1. Тож всупереч дійсним обставинам банк пов'язує вчинення відповідних дій зі сплатою ОСОБА_1 коштів, а також незважаючи на мотиви, які наводилися боржником, останній не вбачає фактично перешкод для себе реалізувати право, якого не позбавлений, у порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст.ст. 18, 20, 27 та ін.), Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою КМ України від 25.12.2015 № 1127 (п.п. 6, 9, 40 та ін.), ініціювати проведення реєстраційних дій, подати реєстратору відповідні документи і т.ін. Окрім цього, за наявності для того підстав, боржник не позбавлений також і права вирішувати відповідні процесуальні питання, пов'язані з виконанням судового рішення, в т.ч., врегулювати питання зі стягувачем, у порядку, встановленому Розділом VI ЦПК України, Розділом IV Закону № 1404-VIII.

Відтак, на підставі ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України необґрунтовану апеляцію боржника у виконавчому провадженні слід відхилити, ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» відхилити, ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 14 грудня 2016 року про відмову у визнанні виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді