У х в а л а

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва, третя особа - директор Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який уточнила в ході розгляду справи, та остаточно просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва (далі - КНП «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва) № 135/к від 08 червня 2015 року та поновити її на посаді лікаря-невролога;

- стягнути з КНП «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва на її користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 30 345 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що наказом № 53-к від 01 червня 1998 року вона була прийнята на роботу в поліклініку № 3 ХТМО на посаду лікаря-невропатолога, яка 13 вересня 1999 року була реорганізована в поліклініку сімейних лікарів Корчувате КТМО.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 07 лютого 2002 року було ліквідовано ТМО та створено ППЗ ПСЛ «Корчувате» Голосіївського району м. Києва, яке відповідно до рішення Київської міської ради від 17 квітня 2013 року № 119/9176 було реорганізовано в Консультативно-діагностичний центр Голосіївського району м. Києва, у зв'язку із чим вона 01 листопада 2013 року була прийнята на роботу по переведенню до КНП «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва на посаду лікаря-невропатолога філії № 4.

ОСОБА_3 вказувала, що 08 червня 2015 року, після виходу з лікарняного їй було повідомлено про її звільнення з 08 червня 2015 року за систематичне невиконання своїх функціональних обов'язків та видано наказ № 135/к від 08 червня 2015 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, оцінивши та дослідивши накази про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, виходив із того, що притягнення до дисциплінарної відповідальності згідно наказу № 267/к від 18 листопада 2014 року та звільнення позивачки на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за наказом № 135/к від 08 червня 2015 року було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_3 працювала лікарем-невропатологом філії № 4 КНП «Консультативна-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва, згідно наказу № 560/к від 01 листопада 2013 року (а.с.118), про що було зроблено відповідний запис у її трудовій книжці.

18 листопада 2014 року наказом № 267/к за невиконання своїх функціональних обов'язків, що проявилося у недбалому зберіганні листків непрацездатності та їх втраті, лікарю-невропатологу ОСОБА_3 оголошено догану (а. с. 123).

Наказом № 135/к від 08 червня 2015 року ОСОБА_3 звільнено за систематичне невиконання своїх функціональних обов'язків на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, а саме зазначено, що 02 квітня 2015 року вона не з'явилась на виклик пацієнта, який був зареєстрований в журналі запису викликів 02 квітня 2015 року, і до «coll-центру» №Х-1384/1 від 03 квітня 2015 року надійшло звернення з приводу не обслуговування цього виклику (а. с. 13).

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України належать: догана та звільнення. Звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України - є видом дисциплінарного стягнення. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Зокрема, у справі про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України суд повинен з'ясувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв'язку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» із подальшими змінами у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Судом установлено, що відповідно до Протоколу доручень від 12 лютого 2015 року, напрацьованих під час апаратної наради в КНП «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва, підлягає доведенню до відома підпорядкованих співробітників інформацію щодо необхідності ознайомлення під підпис у відділі кадрів з затвердженими посадовими інструкціями з отриманням копій посадових інструкції для наступного використання в роботі .

На виконання вказаного доручення 12 лютого 2015 року було проведено оперативну нараду філії № 4 КНП «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва, на якій була присутня і позивачка, про що свідчить її підпис, на якій було доведено до відома всіх співробітників філії щодо необхідності ознайомлення під підпис у відділі кадрів КНП «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва з затвердженими посадовими інструкціями з отриманням копій посадових інструкцій для наступного використання в роботі .

У відповідності до п.п.2.2, 2.16, 2.19 Посадової Інструкції лікаря-невролога філії № 4 КНП «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва, узгодженої Головою профспілкового комітету КНП «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва та затвердженої її Головним лікарем, завданням та обов'язком лікаря є надання консультативної неврологічної допомоги, хворим на захворювання нервової системи на робочому місця у філії № 4 та в разі необхідності - вдома; вести лікарську документацію відповідно до вимог діючих наказів; також передбачено ведення та видачі листів непрацездатності хворим.

Таким чином, врахувавши покази свідка зі сторони позивача лікаря ОСОБА_5, яка в судовому засіданні зазначала, що відповідальним за збереження вже відкритих листів непрацездатності є саме лікар, який відкривав вказані листи непрацездатності, а також враховуючи, що позивач є лікарем з тридцятип'ятирічним стажем, суд дійшов обґрунтованого висновку, що до позивачки було правомірно застосовано дисциплінарне стягнення у вигляду догани згідно наказу № 267/к від 18 листопада 2014 року, з яким остання була ознайомлена, про що свідчить її підпис.

Крім того, 02 квітня 2015 року позивачка не з'явилася на виклик до пацієнтки, якій було діагностовано інсульт.

Судами належним чином оцінена заява позивачки, у якій остання як на підставу свого невиходу за викликом посилалася на погіршення стану свого здоров'я, а також пояснювальна записка ОСОБА_3 від 20 квітня 2015 року, у якій вона зазначала, що не встигла здійснити виклик до пацієнта, оскільки в неї було два виклики, крім того вона дописувала звіт за три місяці та не було службового автомобіля для поїздки на виклик, у зв'язку із чим суди дійшли обґрунтованого висновку про суперечливість тверджень позивачки.

Судами попередніх інстанцій встановлено та вбачається з матеріалів спарви, що головний лікар КНП «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва ОСОБА_6 звернувся з поданням до Голови профспілкового комітету про надання згоди на звільнення лікаря ОСОБА_3 (а. с. 91-92).

Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету КНП «Консультативно-діагностичний центр» Голосіївського району м. Києва від 22 квітня 2015 року № 6/1, на якому була присутня позивачка та надавала свої пояснення, було ухвалено рішення про надання згоди на розірвання трудового договору з лікарем-невропатологом ОСОБА_3

З огляду на вказане вище у сукупності, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачкою була допущена недбалість при виконанні своїх трудових обов'язків, а тому з урахуванням раніше застосованого до неї стягнення у вигляді догани, звільнення позивачки відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України було проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства.

При цьому помилкове посилання апеляційного суду на відсутність підстав для перевірки законності наказу № 267/к від 18 листопада 2014 року з огляду та те, що позивачкою він не оскаржувався та є чинним, не впливає на правильність висновків судів щодо дотриманням відповідачем вимог КЗпП України при проведенні звільнення ОСОБА_3, та не є підставою для скасування цих рішень.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович