АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та стягнення збитків ,-

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом та просила визнати недійсним з моменту укладення договір № 11031 від 03.11.2013 р., укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, стягнути з ОСОБА_2 на свою користь збитки, завдані укладенням договору в загальній сумі 18 000 грн., а також 1 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.03.2017 року у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Посилається на те, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого висновки суду не відповідають обставинам справи та базуються на припущеннях. Зазначає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано до спірних правовідносин положення ст.ст. 212, 213, 638 ЦК України, внаслідок чого суд дійшов невірного висновку про не укладення спірного договору між сторонами спору. Вказує, що порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, оскільки суд прийняв до уваги пояснення свідків, які не були присутніми при укладенні спірного договору та не могли повідомити суду інформацію про застосування відповідачем нечесної підприємницької практики саме при укладенні договору.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених в ній.

Представник відповідача ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу відхилити як безпідставну та урахувати, що між сторонами був укладений лише один договір про встановлення вбудованої шафи і за цим договором за рішенням суду,що набрало законної сили,позивачка отримала відповідне відшкодування, й що встановити дві шафи у зазначеному позивачкою розмірі в однокімнатній квартирі взагалі є неможливим.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що договір № 11031 від 03.11.2013 року, який позивачка просила визнати недійсним, не укладався, а копія вказаного договору, яка була надана ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог, не містить відомостей, що саме позивачка є стороною цього договору. Окрім того, судом було встановлено, що між сторонами спору договір під № 11031 був укладений 05.11.2013 року й у зв'язку з невиконанням його умов ОСОБА_2 з останнього були стягнуті грошові кошти на користь ОСОБА_1

Зазначений висновок суду ґрунтується на вимогах закону, досліджених у судовому засіданні доказах яким надана належна правова оцінка і є правильним.

За змістом п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договір.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 3, 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

У п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року вказано, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог зазначала, що 03.11.2013 р. між нею та відповідачем було укладено договір № 11031, за умовами якого ФОП ОСОБА_2 зобов'язався виготовити, доставити та установити по місця доставки шафу-купе не пізніше 15 робочих днів з моменту укладення даного договору за адресою АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 зобов'язалася оплатити вартість шафи-купе у 2 етапи: суму у розмірі 9000 грн., що становить 80% від ціни шафи-купе, в момент укладення договору, а також залишок суми в розмірі 5 470 грн. по закінченню робіт за договором, тобто після підписання між сторонами договору Акту виконаних робіт.

Разом з тим, в обумовлений вищевказаним договором строк поставка та монтаж замовленої шафи-купе відповідачем не були виконані, а відтак, позивачка в порядку ст. 230 ЦК України просила стягнути на її користь з відповідача завдані збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані їй внаслідок вчинення правочину під впливом обману, а також визнати недійсним договір № 11031 від 03.11.2013 р. як такий, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту договору № 11031 від 03.11.2013 р., копія якого була надана позивачкою на підтвердження своїх вимог, убачається, що він взагалі не містить відомостей, з ким ФОП ОСОБА_2 було укладено договір про виготовлення, доставку та встановлення шафи-купе (а.с. 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Разом з тим, позивачкою не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона дійсно сплачувала відповідачу 9 000 грн. за договором № 11031 від 03.11.2013 р.

Тому суд першої інстанції надійшов до вірного висновку про те, що домовленість за примірником договору № 11031 від 03.11.2013 р. щодо виготовлення меблів та їх оплати між позивачкою та відповідачем не виникла.

Матеріали цивільної справи містять копію договору № 11031 від 05.11.2013 р., укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо виготовлення, доставки та встановлення шафи-купе. Вказаний договір в частині предмету договору та загальної вартості шафи-купе є ідентичним договору № 11031 від 03.11.2013 р. (а.с. 6-7, 8-9).

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.07.2014 р., було задоволено позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання договорів недійсним та стягнення збитків, зокрема визнано недійсним з моменту укладення договір № 11031 від 05.11.2013 р, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2, визнано недійсним з моменту укладення договір № 11032 від 05.11.2013 р., укладений між вищевказаними особами, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 30 000 грн. та 1 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

А відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, спірні правовідносини за вказаним договором були предметом судового розгляду, а з відповідача у зв'язку з невиконанням умов договорів було стягнуто відповідну грошову суму.

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення подвійної суми за договором № 11031 та моральної шкоди.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 752/5249/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5258/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.