Провадження №2/263/627/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«7» липня 2017 року Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі: головуючого - судді Папаценко П.І., при секретарі Масюк М.С., за участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання договору позики удаваним правочином, визнання того, що відносини регулюються правилами щодо правочину договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_5 звернулися до суду із зазначеним позовом, уточненим під час розгляду справи, просили суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 борг за договором позики від 12.04.2014 року, кожному у розмірі 186554,90 грн., які згідно курсу НБУ України станом на день звернення до суду з позовом - 28.12.2016 року становлять7000 доларів США із розрахунку 100 доларів США дорівнюють 2665,0670 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 12.04.2014 року ОСОБА_3 для реконструкції та ремонту житлового будинку, взяв у них в борг 14000 доларів США, у кожного по 7000 доларів США, які зобовязався повернути у строк до 12.04.2016 року. Про отримання грошей та обовязок у встановлений строк повернути гроші ОСОБА_3 написав розписку, але гроші не повернув до теперішнього часу. В добровільному порядку ОСОБА_3 відмовився повернути гроші тому вони вимушені звернутися з позовом до суду.

До розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5, просив суд визнати удаваним правочином договір позики від 12.04.2014 року, укладений між ним і ОСОБА_1, ОСОБА_5, та визнати, що відносини регулюються правилами щодо правочину договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили. В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначив, що ніяких грошей у борг у позивачів він не брав, розписка від 12.04.2014 року ним була написана за наступних обставин. Після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 31.07.2013 року, залишилася спадщина, яка складається з житлового будинку №31 по вул.Леваневського в м.Маріуполі, розташованого на приватизованій земельній ділянці. З приводу успадкування спадщини між ним та рідною сестрою ОСОБА_1 позивачем по справі, була досягнута домовленість, що будинок і земельну ділянку він успадковує, а сестра відмовиться від спадщини за умови, що в майбутньому він виплатить їй половину вартості спадкового майна. Отже відповідно до їх домовленості спадкові майнові права стали предметом договору купівлі-продажу з використанням положень ч.2 ст.1275 ЦК України. За рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 7.04.2014 року, що набрало законної сили 18.04.2014 року, задоволено його позов до ОСОБА_1, за ним було визнано право власності на вказане спадкове майно. На час відкриття спадщини, за їх домовленістю, її вартість була визначена у 36000 доларів США. За пропозицією та наполяганням ОСОБА_1 він погодився оформити їх домовленість у вигляді розписки на отримання позики від неї та її сина ОСОБА_5 у розмірі 14000 доларів США, яку власноруч написав 12.04.2014 року. При розрахунку вартості спадкового майна, у розмірі 14000 США, було враховано, що раніше позивачці він надавав фінансову допомогу у розмірі 2400 доларів США на лікування сина. 14.04.2014 року було оголошено про початок антитерористичної операції на сході України, вартість нерухомого майна в м.Маріуполі стала різко падати, так само як і його доходи. З часом він усвідомив непосильність прийнятих на себе фінансових зобовязань перед сестрою. Він робив неодноразові спроби домовитися з ОСОБА_1 про перегляд вартості спадщини з урахуванням фактичної її вартості на теперішній час, можливості його розрахунку за ? частку спадщини, під час яких ОСОБА_1 власноруч виконувала розрахунок суми боргу, в якому вона підтверджує отримання від нього 4000 доларів США. Фактично грошові кошти позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_5 йому не передавались, отже договір позики між ними не укладався, відсутні дії спрямовані на набуття, зміну або припинення між ними цивільних прав обовязків, тому їх позовні вимоги їм не визнаються, у задоволені позову слід відмовити. За його переконанням, у відповідності до ст.235 ЦК України, мав місце удаваний правочин, він та позивачі уклали договір позики для приховування іншого правочину, за яким у сторін виникли права та обовязки, але не ті, що випливають зі змісту правочину, повязаного із договором позики від 12.04.2014 року. У даному випадку мали місце правовідносини, повязані з купівлею-продажем майнових прав на частку в спадщині, тому необхідно застосувати наслідки укладення такого договору. На підставі наведеного просив суд позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити.

В судове засідання не зявився позивач ОСОБА_5, будучи належним чином повідомлений про час, місце розгляду справи, позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні, за наведеними обставинами, наполягала на задоволені позову, послідовно стверджувала, що відповідач ОСОБА_3 за договором позики від 12.04.2014 року отримав від неї та її сина ОСОБА_5 позику у розмірі 14000 доларів США, від кожного по 7000 доларів США, про що власноруч написав розписку і це не була їй майбутня плата брата за частку вартості спадщини померлих батьків, тому зустрічний позов не визнає, вважає його таким, що не підлягає задоволенню.

ОСОБА_2 представник позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала позицію позивачів щодо задоволення первісного позову та відмови у задоволені зустрічного позову.

Відповідач ОСОБА_3, його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні, за наведеними обставинами, наполягали на задоволенні зустрічного позову, просили суд відмовити ОСОБА_1, ОСОБА_5 в задоволені позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики.

В судовому засіданні свідки відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, ОСОБА_8 засвідчили, що за місцем роботи відповідача, між ОСОБА_3 та його сестрою ОСОБА_1 мала місце сварка, остання вимагала від ОСОБА_3 гроші за половину спадщини, при цьому залишила розрахунок грошової суми.

Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного - про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_5 та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, так дійсно 12 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_3 одержав позику від ОСОБА_1, ОСОБА_5 - грошові кошти в розмірі 14000 доларів США та зобовязався повернути всю грошову суму протягом двох років з часу написання розписки, тобто в строк до 12.04.2016 року, про що ним була видана власноруч написана розписка.

По теперішній час ОСОБА_3 позику не повернув.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст. 61 цього Кодексу, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Окрім цього на підставі ст.ст.526,1049 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно п. 5 ч. 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обовязку в натурі.

В результаті суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_3 взяті на себе договірні обовязки належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася відповідна заборгованість в розмірі 14000 доларів США.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», п.14, розяснено, що у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Позивачами здійснений перевід іноземної валюти на день звернення з позовом до суду, станом на 28.12.2016 року, коли 100 доларів США дорівнювали 2665,0670 грн.

Разом з тим, на 7.07.2017 року за курсом, встановленим Національним банком України, 100 доларів США дорівнюють 2606,03 грн., отже 14000 доларів США становлять 364844,20 грн., відповідно 7000 доларів США становлять 182422,10 грн., тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На вказаний висновок суду не впливає позиція відповідача ОСОБА_3 викладена у зустрічному позові щодо наявності удаваного правочину.

За змістом договору позики від 12.04.2014 року, у ньому не йдеться мова щодо правовідносин повязаних зі спадщиною ОСОБА_6, яка померла 31.07.2013 року.

За повідомленням Першої маріупольської державної нотаріальної контори від 23.05.2017 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, не заводилась спадкова справа до майна померлої 31.07.2013 року ОСОБА_6

Досліджена в судовому засіданні цивільна справа №263/2454/14-ц, свідчить про те, що за результатами її розгляду, рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 7.04.2014 року, що набрало законної сили 18.04.2014 року, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за ним визнано право власності на спадкове майно: житловий будинок №31 по вул.Леваневського в м.Маріуполі та земельну ділянку за вказаною адресою. Під час розгляду справи від ОСОБА_1 на адресу суду надійшла заява від 4.04.2014 року про визнання нею позову без будь-яких застережень.

Наведене свідчить про те, що договір позики не пов'язаний із спадкуванням спадщини, оскільки ОСОБА_1 не претендувала на спадщину, про що свідчить: відсутність її заяви до нотаріальної контори у встановлений законом строк з приводу прийняття спадщини; час визнання нею позову і все це мало місце до укладення договору позики від 12.04.2014 року.

Щодо, твердження ОСОБА_3 про власноруч виконаного ОСОБА_1 розрахунку суми боргу, повязаного саме з розрахунком за спадщину, а не за договором позики слід зазначити, що сам по собі розрахунок за змістом не містить в собі правового навантаження щодо наявності чи спростування того чи іншого правочину, не створює для сторін взаємних прав та обовязків, отже розрахунок не містить інформації щодо предмета доказування, тому він є неналежним доказом щодо підтвердження вимог за зустрічним позовом та не є запереченням до вимог за первісним позовом.

За наведеними обставинами відповідач ОСОБА_3 не довів суду того, що договір позики від 12.04.2014 року є удаваним правочином та фактично містить в собі правовідносини, повязані з купівлею-продажем майнових прав на частку в спадщині, внаслідок чого, суд позбавлений можливості застосувати щодо спірних правових відносин норми матеріального права, що регулюють договір купівлі-продажу, тому ОСОБА_3 у задоволені зустрічного позову слід відмовити.

Оскільки відповідачу ОСОБА_3 відмовлено в задоволені зустрічного позову, за вимогами ст.88 ЦПК України понесені ним судові витрати не підлягають відшкодуванню, разом з тим на користь позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_5 підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3, понесені ними судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином з відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати на користь позивачів: ОСОБА_1 за сплату судового збору за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 1824,13 грн., за забезпечення позову у розмірі 275,60 грн.; ОСОБА_5 за сплату судового збору за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 1824,13 грн.

Керуючись ст.ст.10,11,61,88, 209,212-215,218 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) суму боргу за договорами позики б/н від 12.04.2014 року у розмірі 182422,10 грн., сплачений судовий збір за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 1824,13 грн., за забезпечення позову у розмірі 275,60 грн., всього 184521,83 грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) суму боргу за договорами позики б/н від 12.04.2014 року у розмірі 182422,10 грн., сплачений судовий збір у розмірі 1824,13 грн., всього 184246,23 грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_5 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання договору позики удаваним правочином, визнання того, що відносини регулюються правилами щодо правочину договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили - відмовити

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневій районний суд м.Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: П.І. Папаценко