Ухвала

іменем україни

05 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

ІзмайловоїТ.Л., Карпенко С.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 09 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 19 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 0 на суму 34 тис. доларів США зі сплатою 13,9 % річних терміном з 19 березня 2008 року до 19 червня 2008 року та зі сплатою 14, 9 % річних терміном з 19 червня 2008 року до 19 червня 2019 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 19 березня 2008 року укладено договір іпотеки № 0, за умовами якого ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали АКІБ «УкрСиббанк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, АТ «УкрСиббанк» передало (відступило) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінило АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, внаслідок передачі прав вимоги до боржників до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами позичальник належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 15 липня 2013 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 353 404 грн 18 коп., з яких: 229 622 грн 18 коп. - заборгованість за кредитом; 123 782 грн - заборгованість за відсотками.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, банк надіслав відповідачам претензії від 16 липня 2012 року № № 02.1-3968, 02.1-3967, однак ці претензії з боку відповідачів залишилися без задоволення.

Посилаючись на те, що зобов'язання належним чином не виконано, банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки з публічних торгів у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною, встановленою у процесі здійснення виконавчого провадження, з вартості якого підлягає сплаті заборгованість за кредитом у розмірі 353 404 грн 18 коп.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 квітня 2014 року позов задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 353 404 грн 18 коп., звернуто стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3, ОСОБА_4, шляхом продажу предмета іпотеки з публічних торгів у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною, встановленою у процесі здійснення виконавчого провадження. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09 серпня 2016 року зазначене судове рішення змінено, визначено початкову ціну продажу предмета іпотеки - 362 019 грн. У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалені в справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання належним чином не виконано, тому банк вправі звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3.

Змінюючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Апеляційний суд визначив початкову ціну продажу предмета іпотеки в розмірі 362 019 грн, виходячи з ринкової вартості квартири, яка обумовлена в п. 1.2 укладеного між сторонам договору іпотеки від 19 березня 2008 року № 0.

Проте погодитись з рішенням суду попередніх інстанцій не можна виходячи з наступного.

Установлено, що 19 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 0 на суму 34 000 доларів США зі сплатою 13,9 % річних терміном з 19 березня 2008 року до 19 червня 2008 року та зі сплатою 14,9 % річних терміном з 19 червня 2008 року до 19 червня 2019 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 19 березня 2008 року укладено договір іпотеки № 0, за умовами якого ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали АКІБ «УкрСиббанк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_4, та належить іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 29 квітня 1998 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, АТ «УкрСиббанк» передало (відступило) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінило АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, внаслідок передачі прав вимоги до боржників до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами позичальник належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 15 липня 2013 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 353 404 грн 18 коп., з яких: 229 622 грн 18 коп. - заборгованість за кредитом; 123 782 грн - заборгованість за відсотками.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, банк надіслав відповідачам претензії від 16 липня 2012 року № № 02.1-3968, 02.1-3967, однак ці претензії з боку відповідачів залишилися без задоволення.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст. ст.335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Крім того, статтею 119 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Проте суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктивний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК Українита іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій вказаного вище не врахували та не притягнули до участі у справі позичальника, судом не витребувано правоустановчих документів на спірну квартиру та не з'ясували коло її власників.

Розглядаючи спір по суті, суд не звернув увагу на те, що відповідно до п. 5 договору іпотеки нерухомого майна, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд першої та апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК Українина зазначене уваги не звернули, у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин, тане залучили до участі у справі сторін укладеного договору іпотеки та всіх заінтересованих осіб, які проживають у спірній квартирі.

На порушення вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суди не сприяли всебічному і повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають визначальне значення у її вирішенні, а допустили суттєву неповноту у з'ясуванні таких обставин. Висновки судів у порушення вимог закону ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 09 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко