22-ц/775/396/2017(м)
Головуючий І інстанції Мельник І.Г. Єдиний унікальний номер 265/7791/15-ц
Номер провадження 22-ц/775/396/2017(м)
Категорія 20 Доповідач Барков В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мальцевої Є.Є.

ОСОБА_1,

секретар Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 квітня 2017 року та на додаткове рішення того ж суду від 03 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 (нині Меотиди) в м. Маріуполі. У звязку з похилим віком, погіршенням стану здоровя та відсутністю близьких родичів вона вирішила знайти людину для оформлення договору довічного утримання. З відповідачем вони домовилися про те, що він буде доглядати її, купувати ліки, продукти, нести витрати по квартирі, а після її смерті відповідач отримає її квартиру у власність. 02 вересня 2015 року у нотаріуса, між ними, як вона вважала на той момент був укладений договір довічного утримання. Після укладання договору відповідач відмовився доглядати її, вона за свої кошти оплачує комунальні платежі, придбає ліки, наймає жінку, щоб та прибирала її квартиру. На неодноразові звернення до відповідача, щоб той виконував умови їх договору, останній відмовився та заявив, що саме він тепер власник квартири. Тільки через деякий час їй стало відомо, що між нею та відповідачем був фактично укладений договір купівлі-продажу. Тому після уточнення просила визнати договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним та повернути сторони у первісне положення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (вулиця Меотиди) в місті Маріуполі, укладений 02 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі № 1009.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 (вулиця Меотиди) в місті Маріуполі.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 травня 2017 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь держави судовий збір в розмірі 840 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Також відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення суду яке просив скасувати та змінити розподіл судових витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_6, яка просила задовольнити апеляційні скарги, позивача ОСОБА_3 та її представника адвоката ОСОБА_7, які заперечували проти задоволення скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що ОСОБА_3, укладаючи договір мала на меті договір довічного утримання, та помилково вчинила договір купівлі-продажу, який не відповідав її внутрішній волі.

З таким висновком не можна не погодитися.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 серпня 1995 року державним підприємством «Житловик» м. Маріуполя та на підставі договору дарування, посвідченого 01 листопада 2004 року Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 (нині Меотиди) в м. Маріуполі (а.с.33-35; 37 том 1).

02 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 1009.

Відповідно до п.1 договору купівлі-продажу ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 придбав вищезазначену квартиру за 84 000 грн. та зареєстрував свої право власності на неї (а.с. 14-16, 30-31).

Також судом встановлено, що на момент укладення правочину ОСОБА_3 виповнилося 84 роки, вона страждає рядом важких хронічних захворювань, до посвідчення угоди протягом 2015 року зверталася до лікарів за медичною допомогою, проходила стаціонарне лікування.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Верховний Суд України в своєму правовому висновку у справі за № 6-2953цс15 розяснив наступне:

«Згідно з частинами першою-третьої, пятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення».

Крім того, в своїй правовій позиції у справі за № 6-93цс16 Верховний Суд України виходив також з того, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Оскільки при задоволенні позовних вимог судом першої інстанції враховано вік позивачки, відсутність у неї іншого житла, продовження позивачкою проживати в спірній квартирі, а, отже, й відсутність фактичної передачі квартирі відповідачеві, апеляційний суд вважає висновок суду про вчинення позивачкою оспорюваного правочину під впливом помилки обґрунтованим та таким, що відповідає встановленим обставинам справи, а тому доводи скарги в цій частині є безпідставними.

Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів тому, що він передав позивачці гроші за придбану квартиру, а відтак суд першої інстанції правильно не застосував положення ч. 1 ст. 216 ЦК України щодо зобовязання позивачки повернути отримане за недійсним правочином.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв в основу рішення розписку за якою відповідач позичав гроші на придбання квартири, оскільки цей доказ не свідчить про передачу грошей позивачці, а згідно із ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З тих самих підстав суд першої інстанції не врахував показання свідків ОСОБА_4, яка є дружиною відповідача, та ОСОБА_8, які спростовуються показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Приведені в апеляційній скарзі доводи в цій частині зазначені висновки суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не приводять апеляційний суд до висновку про порушення або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з якими законодавство повязує можливість скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 квітня 2017 року та додаткове рішення того ж суду від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді В.М. Барков

ОСОБА_11

ОСОБА_1