______________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8615/17
Провадження № 2-о/520/442/17
УХВАЛА

про відмову у відкриття провадження та повернення заяви

26.07.2017 року

суддя Київського районного суду м. Одеси Куриленко О.М., розглянувши матеріали справи за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

25.07.2017 року заявник звернувся до суду в порядку окремого провадження з заявою, в якій просить встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у серпні 2015 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, перемістився 02 серпня 2015 р. з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в м. Одеса -59, 65059 АДРЕСА_1, що територіально відноситься до Київського району м. Одеси, а від так дана цивільна справа підсудна Київському районному суду м. Одеси.

Однак, суддя, дослідивши матеріали позову, приходить до висновку, що провадження по справі відкрити неможливо, а заяву з усіма додатками потрібно повернути заявнику, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав

Частиною 1 статті 256 ЦПК України встановлено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які розглядаються судом за правилами розділу Глави 6 «Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії паспорта громадянина України серії ВВ №531642, виданого Докучаєвським МВ УМВС України в Донецькій області 25.11.1998р., ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований з 10.07.2007 р. за адресою: Україна, АДРЕСА_2.

Відповідно до копії довідки № НОМЕР_1 від 05.08.2015 р. про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, виданої Управлінням соціального захисту населення в Київському районі м. Одеси, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, перемістився 02 серпня 2015 р. з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції ) в м. Одеса -59, 65059 АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 2 статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення певних фактів. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту вказаних статей, а також розяснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а також такі факти встановлюються тільки тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

В своїй заяві заявник ОСОБА_1 обґрунтовуючи необхідність встановлення юридичного факту збройної агресії Російської Федерації проти України та юридичного факту окупації Російською Федерацією частини території України, обумовлено тим, що заявник має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року

Разом з ти суддя зазначає, що у Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні визначено парламент - Верховна ОСОБА_2 України (ст. 75 Конституції України). До повноважень вищевказаного органу, зокрема, належить прийняття законів; оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України (п. 3, 9 ст. 85 Конституції України).

У звязку з агресією Російської Федерації проти України, яка розпочалася 27.02.2014р. Верховна рада України, діючи як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27.01.2015р. прийняла закон «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» (надалі Закон № 1207-VII), згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (надалі тимчасово окупована територія) є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20.02.2014р. (ст. 1 вищевказаного Закону із змінами та доповненнями).

Статтею 2 Закону № 1207-VII встановлено, що цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Також, постановою Верховної ОСОБА_2 України від 17.03.2015р. № 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Отже, вищеназваною постановою єдиний орган законодавчої влади в Україні визнав тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. У звязку із вищевикладеним, відсутні правові підстави для визнання в судовому порядку факту тимчасової окупації, збройної агресії з боку Російської Федерації на окремих територіях Донецької та Луганської областей.

Крім того, 14.08.2014р. Верховна ОСОБА_2 України, виходячи з положень Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та загальновизнаних міжнародних норм і правил прийняла Закон «Про санкції» (надалі Закон № 1644-VII ).

У звязку з агресією Російської Федерації проти України, Верховна ОСОБА_2 України, ще 27 січня 2015 року прийняла постанову, якою затвердила Звернення Верховної ОСОБА_2 України до до Організації Обєднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_2 Європи, Парламентської ОСОБА_2 НАТО, Парламентської ОСОБА_2 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_2 ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором та доручила Голові і Верховної ОСОБА_2 України невідкладно направити текст Звернення до Організації Обєднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_2 Європи, Парламентської ОСОБА_2 НАТО, Парламентської ОСОБА_2 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_2 ГУАМ, національних парламентів держав світу.

21.04.2015р. Верховна ОСОБА_2 України схвалила текст Заяви Верховної ОСОБА_2 України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

У статті 1 Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховна ОСОБА_2 України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної ОСОБА_2 України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Указом Президента України від 24.09.2015р. № 555/2015 «Про рішення ОСОБА_2 національної безпеки і оборони України від 02.09.2015р. «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» затверджено Воєнну доктрину України (надалі Доктрина), основні положення якої є похідними від Стратегії національної безпеки України, розвивають її положення за напрямами забезпечення воєнної безпеки та спрямовані на протидію агресії з боку Російської Федерації (п. 3 Доктрини).

З наведеного випливає, що основні положення Воєнної доктрини є похідними від Стратегії національної безпеки України, розвивають її положення за напрямами забезпечення воєнної безпеки та спрямовані на протидію агресії з боку Російської Федерації.

Таким чином, суддя приходить до висновку, що факт збройної агресії відносно України та тимчасової окупації окремих районів Донецької та Луганської областей Російською Федерацією є загальновідомим фактом на території України, адже такий факт підтверджений парламентом України і Президентом України під час здійснення ними своїх виключних законодавчих, виконавчих та інших повноважень, а факт вимушеного переселення ОСОБА_1 підтверджено довідкою № НОМЕР_1 від 05.08.2015 р. про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, виданої Управлінням соціального захисту населення в Київському районі м. Одеси.

За змістом ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12цього Закону.

Відповідно до змісту ст. 1 вказаного Закону внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

З цього слідує, що оскільки сам факт внутрішнього переміщення заявника є наслідком збройної агресії Російської Федерації проти України та згідно до вимог вищезазначеного Закону дана обставина є загальновідомою та такою, що не потребує доказування, отже необхідності встановлювати такий факт у судовому порядку, на думку судді, немає.

Разом з тим суддя звертає увагу, що якщо вказані факти не визнаються та оспорюються з боку інших осіб чи будь-яких компетентних органів, заявник вправі оспорити їх рішення у судовому порядку, у звязку з чим виникне спір про право.

А відповідно до ч. 6 ст. 256 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Таким чином, суддя відмовляє у відкриті провадження по справі за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Також відповідно до Закону України „Про судовий збір", а саме ст. 7 ч. 1, п. 3 сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду у разі відмови у відкритті провадження у справі

На підставі викладеного та керуючись ч.3 ст.256, 293 ЦПК України, Законом України «Про судовий збір», суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження по цивільній справі за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Зобовязати Управління Державної казначейської служби України в м. Одесі Одеської області, , адреса: м. Одеса, вул.. Черняховського, 6 повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_3, судовий збір за подання заяви у сумі 320 гривень, що підтверджується квитанцією № 81612 від 18.07.2017 року, який було сплачено на рахунок Київського районного суду м. Одеси №0005.

Ухвалу невідкладно надіслати заявнику разом із заявою та всіма доданими до неї документами.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги до Київського районного суду м. Одеси протягом пяти днів.

Суддя Куриленко О. М.