АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1460/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

позивача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ПАТ «Центренерно» в особі відокремленого підрозділу «Ременерно» ПАТ «Центренерно» на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 17 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Центренерно» в особі відокремленого підрозділу «Ременерно» ПАТ «Центренерно» та ПАТ «Центренерго» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію заподіяної моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Центренерно» в особі відокремленого підрозділу «Ременерно» ПАТ «Центренерно», третя особа: ПАТ «Центренерго» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію заподіяної моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що наказом від 08 жовтня 2001 р. № 51 його було прийнято на роботу інженером програмістом. Наказом від 01 квітня 2008 р. № 30, позивача за згодою було переведено на посаду адміністратора системи.

01 липня 2016 року наказом ВП «Ременерго» ПАТ «Центренерго» від 01 липня 2016 р. № 141-к «Про припинення трудового договору (контракту)» його було звільнено з посади адміністратора системи у зв'язку із втратою довіри (п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України).

Позивач вважає, що його звільнення було не законне, звязку з чим, просив суд визнати незаконним звільнення його з посади адміністратора системи у зв'язку із втратою довіри (п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України) та скасувати наказ ВП «Ременерго» ПАТ «Центренерго» від 01 липня 2016 р. № 141-к «Про припинення трудового договору (контракту)». Поновити ОСОБА_6 на посаді адміністратора системи ВП «Ременерго» ПАТ «Центренерго». Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2016 року по день ухвалення рішення суду та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 17 травня 2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_6 з посади адміністратора системи у звязку із втратою довіри (п.2ст.41 КЗпП України) та скасовано наказ відокремленого підрозділу «Ременерго» ПАТ «Центренерно» від 01.07.2016 року №141-к «Про припинення трудового договору (контракту) з 01 липня 2016 року». Поновлено ОСОБА_6 на посаді адміністратора системи відокремленого підрозділу «Ременерго» ПАТ «Центренерно» з 01 липня 2016 року. Стягнуто з ПАТ «Центренерно» в особі відокремленого підрозділу «Ременерно» ПАТ «Центренерно», на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2016 року по 26 травня 2017 року в сумі 85432, 52 грн. та 2000 грн. моральної шкоди. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ПАТ «Центренерно» в особі відокремленого підрозділу «Ременерно» ПАТ «Центренерно» подав апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить скасувати рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 17 травня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Сторони належним чином повідомлені про день та слухання справи. Апелянт повторно не зявився до суду. Відповідно до статті 169 ЦПК України при повторній неявці відповідача, повідомленого належним чином, суд розглядає справу незалежно від причин неявки.

Вислухавши сторону, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_6 до ПАТ «Центренерно» в особі відокремленого підрозділу «Ременерно» ПАТ «Центренерно» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звільнення позивача з роботи відбулось з порушенням нори трудового законодавства, а тому порушене право працівника підлягає до судового захисту, визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновленню на роботі та стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено, що наказом №51 від 8 жовтня 2001 року ОСОБА_6 прийнятий на роботу у відокремлений підрозділ «Ременерго» ПАТ «Центренерго» на посаду інженера-програміста. На підставі письмової заяви та наказу від 01 квітня 2008 року №30-к ОСОБА_6 переведено на посаду адміністратора системи.

26 березня 2012 року між «Ременерго» ПАТ «Центренерго» та позивачем як адміністратором системи було укладено договір про повну матеріальну відповідальність працівника (а.с. 35). Відповідно до договору ОСОБА_6 приймає на себе матеріальну відповідальність за матеріальні цінності, що передані йому в установлено порядку «Ременерго» ПАТ «Центренерго», товарно-матеріальні цінності та кошти згідно з інвентаризаційними описами на день підписання цього договору, так і всі ті, що будуть надходити йому під звіт протягом усього терміну дії договору.

Наказом директора відокремленого підрозділу «Ременерго» ПАТ «Центренерго» №143 від 8 липня 2015 року «Про встановлення доплати за збільшення обсягу робіт» встановлена з 1 липня 2015 року доплата за виконання функціональних обовязків завідувача центрального складу адміністратору системи ОСОБА_6, в розмірі 30% посадового окладу завідувача центрального складу, заява про виконання роботи за суміщенням позивачем не подавалася.

Наказом від 26.02.2016 року №41 створена інвентаризаційна комісія та призначено проведення з 29.02.2016 року по 03.03.2016 року інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей. Виконання обовязків завідувача центрального складу залишено за ОСОБА_6 до закінчення проведення інвентаризації. У ході перевірки було виявлено значну нестачу матеріальних цінностей. 04.04.2016 року інвентирізаційна комісія завершила свою роботу та встановила нестачу товаро-матеріальних цінностей по центральному складу на суму 35876 гривень 13 коп.

01 липня 2016 року наказом ВП «Ременерго» ПАТ «Центренерго» від 01 липня 2016 р. № 141-к «Про припинення трудового договору (контракту)» його було звільнено з посади адміністратора системи у зв'язку із втратою довіри (п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України). Підставою для звільнення позивача з роботи в звязку з втратою довіри є акт центральної інвентирізаційної комісії та згода профспілкового комітету від 29.06.2016 року.

Вважаючи своє звільнення з робити проведеним з порушенням норм трудового законодавства, ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Центренерно» в особі відокремленого підрозділу «Ременерно» ПАТ «Центренерно» та ПАТ «Центренерго» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію заподіяної моральної шкоди.

Зазначені правовідносини регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Право на працю - одне з фундаментальних прав людини, встановлене міжнародно-правовими актами і визнане усіма державами світу. Це право належить до групи соціально-економічних прав і в загальному сенсі відображає потребу людини створювати і здобувати джерела існування для себе і своєї сім'ї, реалізовувати свій творчий потенціал, виражати свою особистість.

Право на працю і захист від безробіття проголошено Загальною декларацією прав людини (ООН, 1948 р.), Міжнародним Пактом про економічні, соціальні та культурні права (ООН, 1966 р.), ратифікованим Верховною Радою УРСР, Конвенціями і Рекомендаціями Міжнародної організації праці (МОП). На європейському рівні право на працю встановлено Європейською соціальною хартією (Рада Європи, 1961 р., переглянута у 1996 р.), підписаною Україною при вступі до Ради Європи.

Законом України від 14 вересня 2006 року N 137-V Європейську соціальну хартію (переглянуту) ратифіковано. Окремі положення щодо прав людини в сфері праці закріплені у Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рада Європи, 1950 р.). Україною ратифіковано Конвенцію, низку протоколів до Конвенції, а також визнано компетенцію Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Як роз'яснено в абз. 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", звільнення з підстав втрати довіри (п. 2 ст. 41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри.

За змістом указаної норми матеріальними цінностями є цінності, що прийняті на зберігання, зберігаються на складі, відпускаються зі складу, з торгового залу, іншого сховища.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна зробити висновок, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 зазначеного Кодексу можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати: чи становить виконання операцій, пов'язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 р. у справі N 6-100цс16).

Вирішуючи спір між цими ж самими сторонами у справі за позовом відокремленого підрозділу «Ременерго» ПАТ «Ценртенерго» до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди , завданої працівником під час виконання ним трудових обовязків, суди першої та апеляційної інстанції прийшли до висновку, що посада, яку займає відповідач системний адміністратор та виконувані ним роботи, не включені до Переліку посад і робіт категорій працівників, з якими можна укладати договори про повну матеріальну відповідальність, а інші підстави для покладання як повної так і обмеженої матеріальної відповідальності, за обставин справи, не встановлено (а.с. 240 246 том 1).

Таким чином у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, надав належну оцінку посадовій інструкції, та не встановивши, що виконання ним трудових обовязків не становлять виконання операцій, що пов'язані з безпосереднім обслуговуванням цінностей, та прийшов до правильного висновку, що позивач не є матеріально-відповідальною особою. Виявлена нестача товаро-матеріальних цінностей не може бути підставою для звільнення позивача з роботи в звязку з втратою довіри, так як покладення на нього обовязку по зберіганню товаро-матеріальних цінностей на центральному складі відбулось з порушенням трудового законодавства.

Вірно встановивши правовідносини і правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті та ухвалив рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції невірно застосував положення частини 1 п. 2 статті 41 КЗпП України є необґрунтованими, так як суд першої інстанції належним чином обґрунтував їх застосування.

Суд першої інстанції також вірно врахував докази по страві про те, що не лише факт нестачі може бути підставою для звільнення, а також для цього необхідний спеціальний субєкт особа якій відповідно до чинного законодавства ввірено зберігання матеріальних цінностей. Як встановлено рішенням Придніпровського районного суду від 01 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Черкаської області від 18 січня 2017 року позивач не є таким субєктом.

Посилання апелянта на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права не потягло за собою винесення неправосудного рішення, так як процесуальні права апелянта відновлено шляхом подачі апеляційної скарги та перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Розмір середньої заробітної плати судом першої інстанції визначено вірно відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Визначений розмір середньої заробітної плати за день в сумі 378,02 гривни відповідає двом повним місяцям роботи, що передували звільненню. Визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди відповідає вимогам справедливості і розумності.

Інші доводи апеляційної скарги також перевірені судом першої інстанції та визнані безпідставними.

Право на подання апеляційної скарги керівнику відокремленого підрозділу надано юридичною особою відповідно до пункту 4.5 Положення про відокремлений підрозділ «Ременерго» ПАТ «Центренерго» (том 2 а.с. 180).

Всякі уточнення правильності нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та порядок його виплати ( без стягнення податків чи з стягненням обовязкових платежів) вирішується судом першої інстанції шляхом розяснення рішення чи ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «Центренерно» в особі відокремленого підрозділу «Ременерно» ПАТ «Центренерно» на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 17 травня 2017 року на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 26 травня 2017 року відхилити, а рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 26 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, починаючи з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :