Номер провадження: 22-ц/785/981/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкоди у користуванні жилим приміщенням шляхом встановлення порядку користування,

встановила:

02.02.2016 року ОСОБА_4 звернулась із вищезазначеним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що сторонам на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Позивач стверджувала, що між сторонами склалися неприязні стосунки, згоди щодо порядку користування спірною квартирою в досудовому порядку досягти не вдалось, квартира знаходиться у фактичному користуванні відповідача.

Враховуючи викладене позивач як співвласник спірного майна просила в порядку ст.358 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» встановити порядок користування приміщеннями квартири наступним чином: виділити у користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 14,5 кв.м., ОСОБА_2 житлову кімнату площею 10,7 кв.м., балкон площею 0,9 кв.м., залишивши в загальному користуванні сторін кухню - 7,2 кв.м., коридор - 4,3 кв.м., ванну кімнату - 2,1 кв.м., вбиральню - 1,0 кв.м., вбудовану шафу - 0,3 кв.м.

Позивач ОСОБА_4 та її представник в судовому засіданні позов підтримали.

ОСОБА_3 повідомлена про розгляд справи належним чином (поштове повідомлення № 079), в судове засідання не зявилась, надавши до канцелярії суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою її представника.

Позивач проти задоволення даного клопотання заперечувала, погодившись на розгляд справи в порядку ст. 224- 226 ЦПК України.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи за відсутності відомостей про особу представника, належних доказів оформлення його повноважень, як і доказів поважності причини неявки в судове засідання судом задоволено не було.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкоди у користуванні жилим приміщенням шляхом встановлення порядку користування квартирою задоволено.

Встановлено порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_2 наступним чином:

- виділено у користування ОСОБА_4 житлову кімнату розміром 14,5 кв.м.,

- виділено у користування ОСОБА_2 житлову кімнату розміром 10,7 кв.м. та балкон розміром 0,9 кв.м.,

- в загальному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 залишити коридор площею 4,3 кв.м., кухню площею 7,2 кв.м., санвузол площею 3,3 кв.м.

Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 551, 20 гривень та витрати на проведення судової експертизи в розмірі 2020,00 гривень.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

На вказане рішення суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольняючи позов, виходив з того, що позовні вимоги законні та обґрунтовані.

При цьому суд першої інстанції послався на наступні обставини.

Відповідно до ст.ст. 356, 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю; право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними (ст.367 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Окрім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, якщо неможливо виділити в натурі співвласникам квартири ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири, судом може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлений позов.

Квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності - по 1/2 частині ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Вказані обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 61026157.

Спірне майно складається з двох кімнат, загальна площа квартири - 40,7 кв.м., де житлова площа становить 25,2 кв.м.

Сторони не досягли згоди у визначенні порядку користування квартирою, яка є їх спільною частковою власністю, договору про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до часток у праві власності не укладали.

При проведенні судової експертизи за результатами натурного візуально-інструментального обстеження експертом встановлена невідповідність фактичного обємно-планового рішення квартири даним технічного паспорту від 27.08.2012 року (а.с.6,7), а саме :

- у приміщенні житлової кімнати №1 влаштовані перегородки із гіпсокартону, у якому зберігаються особисті речі мешканців;

- приміщення вбудованої шафи №9 відсутнє, у результаті чого площа коридору №3 складає 4,3 кв.м.;

- демонтована перегородка між ванною кімнатою №6 та туалетом №7, у результаті чого влаштований сумісний санвузол №5, площею 3,3 кв.м.; частково змінена конфігурація перегородок санвузла;

- демонтована дверна коробка між приміщеннями коридору №3 та кухні №4.

Так, за висновком експертного дослідження ПП «Одеський науково дослідний центр експертних досліджень ім. С.С. Скибинського» від 26.04.2016 року за №50/2016 варіантом порядку користування приміщенням квартири АДРЕСА_1 є виділення в користування ОСОБА_4 житлової кімнату площею 14,5 кв.м., ОСОБА_2 житлової кімнати площею 10,7 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м., в загальному користуванні співвласників залишити коридор 4,3 кв.м, кухню 7,2 кв.м, санвузол 3,3 кв.м.

На час розгляду справи спірна квартира знаходиться у фактичному користуванні відповідача, що встановлено вищевказаним експертним висновком.

Суд вважав, що експертний висновок зроблений фахово, було враховано фактичне планування квартири, рівність часток співвласників у праві власності, особливості найзручнішого користування сторонами спірним приміщенням.

Жодними іншими доказами запропонований експертним висновком варіант порядку користування спірним приміщенням не спростовується.

Враховуючи викладене, суд вважав за можливе встановити порядок користування приміщеннями спірної квартири шляхом виділення у користування позивачу житлової кімнати у розмірі 14,5 кв.м., відповідачу житлової кімнату площею 10,7 кв.м. та балкону 0, 9 кв.м., в загальному користуванні сторін залишити коридор площею 4,3 кв.м., кухню площею 7,2 кв.м., санвузол площею 3,3 кв.м.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 214 ЦПК зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 215 ЦПК в мотивувальній частині рішення суд зазначає: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався

Зазначеним нормам процесуального закону оскаржене рішення не відповідає, так як суд фактично, в обґрунтування своїх висновків, послався на позицію та доводи позивача, не навівши при цьому жодного належного та допустимого доказу, якими б були підтверджені вказані доводи позивача.

Колегія суддів розглянувши справу приходить до висновку про скасування оскарженого рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного.

Одним із суттєвих соціально-економічних прав неповнолітніх є їх право на житло. У статті 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло.Згідно норм Сімейного кодексу України захист житлових та майнових прав дітей покладається на батьків. Право володіти і користуватися майном людина набуває з народження, проте права розпоряджатися майном людина набуває з настанням повноліття, тобто з 18 років.

Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування цим житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла.

Оскільки неповнолітні є особливо вразливою соціальною категорією громадян, захисту їх прав та законних інтересів присвячено низку законодавчих актів як вітчизняного, так і міжнародного права.

Зокрема, в статті 3 Конвенції про права дитини (ратифікована постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року) проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 177 Сімейного кодексу України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобовязані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч.ч. 4 і 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо управління батьками майном дитини, обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Так, дійсно, матеріали свідчать про те, що позивачу та відповідачу - малолітній дитині ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_3.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, як малолітня дитина, проживає та повинна проживати разом із своєю матірю ОСОБА_3, яка є її законним представником по справі, відповідно до чинного законодавства України.

Позивач в своєму позові просила встановити порядок користування приміщеннями квартири наступним чином: виділити у користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 14,5 кв.м., ОСОБА_2 житлову кімнату площею 10,7 кв.м., балкон площею 0,9 кв.м., залишивши в загальному користуванні сторін кухню - 7,2 кв.м., коридор - 4,3 кв.м., ванну кімнату - 2,1 кв.м., вбиральню - 1,0 кв.м., вбудовану шафу - 0,3 кв.м., при цьому позивач не зазначила жодної обставини, за якою слід встановити саме такий порядок користування житлом.

Суд першої інстанції повністю погодився з таким порядком користування, при цьому жодним чином не обґрунтував своє рішення ні в частині виділення більшої кімнати (14,5 кв.м.) позивачу ОСОБА_4, яка виявила бажання сама проживати та користуватися своєю частиною квартири, ні в частині виділення меншої кімнати (10,7 кв.м.) малолітній дитині, яка повинна проживати, принаймні, до настання певного віку, разом з матірю (батьками).

При цьому суд не зазначив, чи врахував він при вирішенні справи статтю 3 Конвенції про права дитини, де зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи, взагалі не врахував інтереси дитини, її право на житло, а також право на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

На пропозицію колегії суддів, яку підтримав представник відповідача, вирішити питання в досудовому порядку, а саме шляхом мирової угоди стосовновстановлення іншого порядку користування приміщеннями квартири наступним чином: виділення більшої кімнати (14,5 кв.м.) відповідачу - малолітній дитині разом з матірю, а позивачу ОСОБА_4 виділення меншої кімнати (10,7 кв.м.), позивач ОСОБА_4 відповіла категоричною відмовою.

Колегія суддів вважає, що оскільки позов пред'явлений фактично на позбавлення малолітньої дитини ОСОБА_2 права користування належною їй на праві власності часткою житла, суд на підставі ч. 3 ст. 45 ЦПК повинен був залучити до участі у справі орган опіки та піклування.

Крім цього, колегія суддів також звертає увагу, що до суду першої інстанції з клопотаннями про залучення до участі у справі в якості 3-х осіб звернулися 08.04.2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які зазначали в своїх заявах, що також довгий час проживають в спірній квартирі, надали при цьому в якості доказу копії своїх паспортів, з відмітками про реєстрацію за вказаною адресою з 2011 року ОСОБА_6 та з 2014 року ОСОБА_7 (а.с.33-37).

Суд першої інстанції на вказані заяви ніякої уваги не звернув, жодного процесуального документа з приводу заяв не виніс, питання про залучення або відмову у залученні до участі у справі не вирішив.

Більш того, в своїй заяві про перегляд заочного рішення суду, ОСОБА_3 як законний представник відповідача зазначала, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є членами сімї відповідача ОСОБА_2, проживають у спірній квартирі, саме в кімнаті площею 14,5 кв.м. разом із своєю малолітньою дитиною ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, надала при цьому копію свідоцтва про народження ОСОБА_8 (а.с.71).

Суд, тільки при розгляді цієї заяви, своєю ухвалою від 19.09.2016 року витребував довідку про проживаючих у спірній квартирі осіб станом на 09.06.2016 року (а.с.98), при цьому зазначив, що витребувані докази підлягають терміновому направленню безпосередньо до суду.

Не отримавши витребувані докази, суд своєю ухвалою від 25.10.2016 року залишив без задоволення заяву відповідача про перегляд заочного рішення, зазначивши, що ухвала про витребування доказів не виконана представником відповідача, а докази проживання третіх осіб також надані не були.

До апеляційної скарги представник відповідача надав довідку ЖКС «Черьомушки» від 27.10.2016 року, відповідно до якої за адресою спірної квартири разом з ОСОБА_3 також зареєстровані та проживають її син ОСОБА_6 з 2011 року та невістка ОСОБА_7 з 2014 року. Сусідкою по квартирі є ОСОБА_4, яка займає кімнату площею 14,50 кв.м. (а.с.116).

Матеріали справи свідчать, що суд першої інстанції не приділив належну увагу вирішенню питання про повний та повноважний склад осіб, які братимуть участь у справі, не залучив до участі у справі орган опіки та піклування, не вирішив питання про залучення до участі у справі третіх осіб.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК щодо законності й обґрунтованості і зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України суд першої інстанції ухвалив рішення без повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, належним чином не перевірив доводи та заперечення відповідача у заяві про перегляд заочного рішення, не встановив усі фактичні обставини для правильного вирішення справи.

При таких обставинах, винесене рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, так як воно ухвалене без повних і всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, без підтвердження їх належними та допустимими доказами.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч.1 п. 1-4; ст. 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2016 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкоди у користуванні жилим приміщенням шляхом встановлення порядку користування відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

ОСОБА_9