05 липня 2017 року м. Київ
судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року.
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 05 липня 2017 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Однак з висновками колегії судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних не погоджуюсь з огляду на таке.
У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (далі - ПАТ «Сбербанк») про поновлення на посаді керуючого відділенням Луцького відділення №1 ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 тис. грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що згідно наказу від 06 жовтня 2010 року за № 504-П її з 11 жовтня 2010 року було прийнято на роботу на посаду керуючого відділенням Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» з посадовим окладом згідно штатного розпису. Наказом від 22 грудня 2015 року її було звільнено з посади з 28 грудня 2015 року у зв'язку із відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. З даним наказом її було ознайомлено 04 січня 2016 року. Зазначений наказ та її звільнення з роботи вважає незаконними, оскільки у відповідача не відбулося ніяких змін істотних умов праці щодо її посади керівника відділення банку, разом з цим її було звільнено під час перебування на лікарняному.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді керуючого відділенням Луцького відділення №1 ПАТ «Сбербанк», з 28 грудня 2015 року. Стягнуто з ПАТ «Сбербанк» на користь ОСОБА_2 130 400,20 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 3 тис. грн моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Сбербанк»просить оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На мою думку ухвалене у справі судове рішення першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначеним вимогам закону відповідають.

Судом установлено, що з позивач з 11 жовтня 2010 року працювала на посаді керуючого відділенням Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» згідно наказу від 06 жовтня 2010 року № 504-П (а.с. 6).

29 квітня 2015 року ПАТ «Сбербанк Росії» було видано наказ № 194 про закриття Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» 03 серпня 2015 року згідно рішення правління, протокол № 27 від 27 квітня 2015 року, у зв'язку із недостатньою ефективністю роботи даного відділення, який наказом від 10 червня 2015 року № 262 був відмінений (а.с.9-11).

Згідно наказу ПАТ «Сбербанк Росії» № 263 від 11 червня 2015 року було відкрито Луцьке відділення № 2 АТ «Сбербанк Росії», яким, зокрема, зобов'язано керівника відділення № 1 організувати перевід клієнтських рахунків з відділення № 1 на відділення № 2 (а.с. 12-13).

11 червня 2015 року наказом №505-од виконання обов'язків керуючого відділенням Луцького відділення №2 АТ «Сбербанк Росії» покладено на ОСОБА_3 з 15 червня 2015 року до дати закриття вакансії керуючого цього відділення (а.с.101).

За заявами працівників Луцького відділення № 1 від 12 червня 2015 року вони були переведені на відповідні посади до Луцького відділення № 2 АТ «Сбербанк Росії» з 15 червня 2015 року згідно наказу від 12 червня 2016 року №526-пр (а.с. 102-108, 112, 113 ).

Розпорядженням від 15 червня 2015 року № 377 позивача було зобов'язано здійснити всі необхідні дії для передачі на відділення № 2 матеріальних цінностей, грошових коштів, документації тощо (а.с. 15).

18 червня 2015 року наказом № 281 змінено тип Луцького відділення № 1 з «Універсальне відділення» на «Відділення по обслуговуванню роздрібних клієнтів» (а.с.16).

28 вересня 2015 року наказом №332-П на посаду керуючого відділенням Луцького відділення № 2 «Сбербанк Росії» прийнятий ОСОБА_4 з 29 вересня 2015 року постійно (а.с. 110).

29 вересня 2015 року наказом №891-од скасована дія наказу №505-од від 11 червня 2015 року про покладання виконання обов'язків керуючого відділенням Луцького відділення №2 «Сбербанк Росії» на ОСОБА_3 (а.с. 111).

15 жовтня 2015 року ПАТ «Сбербанк Росії» було видано наказ № 532 про закриття Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» 28.12.2015 року згідно рішення правління АТ «Сбербанк Росії», протокол засідання № 68-1 від 07 жовтня 2015 року (а.с.14).

Відповідно до листа ПАТ «Сбербанк» від 22 червня 2016 року № 6859/4/04-1, у зв'язку із закриттям Луцького відділення №1 в ПАТ «Сбербанк» не відбулось процедури скорочення чисельності або штату працівників (а.с.125).

З 23 жовтня 2015 року до 17 листопада 2015 року позивач попереджалася ПАТ «Сбербанк» про майбутні зміни істотних умов праці та переведення на посаду зі встановленням нової заробітної плати у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме на підставі наказу № 532 від 15 жовтня 2015 року «Про закриття Луцького відділення №1 АТ «Сбербанк Росії». Пропонувалося переведення на посаду: фахівця по залученню партнерів сектору організації роздрібного та малого бізнесу Полтавського відділення №3, фахівця по залученню партнерів відділу організації роздрібного та малого бізнесу Дніпропетровське РУ, фахівця з обслуговування масових роздрібних клієнтів Луцьке відділення № 2, керуючого відділенням Іллічівського відділення № 1 та 17 грудня 2015 року попереджено, що якщо у строк до 21 грудня 2015 року від неї не надійде заява на переведення, її буде звільнено 28 грудня 2015 року на підставі п.6 ст.36 КЗпП України (а.с. 37-48).

Наказом від 22 грудня 2015 року позивача було звільнено з посади з 28 грудня 2015 року у зв'язку із відмовою продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с. 7, 76, 81-86).

28 грудня 2015 року внесено запис до Державного реєстру банків про виключення Луцького відділення № 1 АТ «Сбербанк Росії» (а. с. 99).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Пунктами третім та четвертим статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів тощо (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року (№ 6-2748цс15), зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі ст. 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що роботодавцем не було дотримано порядок звільнення працівника на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тому що філія відповідача, де працювала позивачка була ліквідована.

При цьому судом першої інстанції обґрунтовано зауважено, що зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Не погоджуючись із думкою складу колегії вважаю, що рішення суду першої інстанції, яке залишено без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, про часткове задоволення позовних вимог відповідають вимогам діючого законодавства.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.І.Євтушенко