Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" липня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсним ч. 2 п. 1.3.1. Загальних умов кредитування до кредитного договору № 50009077 від 27 травня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним ч. 2 п. 1.3.1 Загальних умов кредитування до кредитного договору № 50009077 від 27 травня 2013 року; стягнути судові витрати у справі з відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у травні 2013 року він звернувся до відповідача з метою отримання інформації щодо можливості надання кредиту на придбання автотранспортного засобу. Відповідач повідомив про можливість надання такого кредиту, його умови та здійснив розрахунок його вартості. Відповідач запевнив, що сукупна вартість кредиту строком на 60 місяців на придбання автотранспортного засобу бажаної марки та моделі за умови сплати позивачем 50% його вартості не перевищить 680 000 гривень. Враховуючи те, що його запропоновані умови влаштували 27 травня 2013 року між ним та ТОВ «Порше Мобіліті» (кредитодавець) був укладений кредитний договір № 50009077 від 27 травня 2013 року. Відповідно до умов кредитного договору йому надавався кредит у розмірі 367 882,52 гривень під 9,9% річних на 60 місяців. Грошові кошти, що складались з його особистих коштів та наданого відповідачем кредиту у розмірі 357 699,00 гривень мали бути перераховані на розрахунковий рахунок ТОВ «Атлант-М» у якості оплати вартості автомобіля «VOLKSWAGEN Touareg». Кредитний договір між сторонами складається з кредитного договору, графіку погашення кредиту, загальних умов кредитування. Відповідно до узгодженого сторонами графіка погашення кредиту визначено щомісячний платіж у розмірі еквівалентному 954,86 долари США. Також його було повідомлено, що сума процентів за користування кредитом на рік становить 20 003, 60 гривень. В Графіку погашення кредитного договору зазначено, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту у доларах США. Натомість положення п. 1.3.1 Загальних умов кредитування, які визначають порядок розрахунку щомісячних платежів сформульовані таким чином, що відповідач має можливість отримати від нього додаткову винагороду понад узгоджену в кредитному договорі процентну ставку 9,9 відсотків за рахунок так званого «корегування суми процентів». Практична реалізація положень договору мала місце у виставлених відповідачем рахунках-фактурах, з яких слідує, що останнім нараховуються відсотки в розмірі, що перевищує встановлений та узгоджений сторонами у Графіку погашення кредиту. Відповідач використовує коливання курсу долару США та оспорювань положення Загальних умов кредитування для отримання додаткового прибутку за його рахунок, при чому можливість корегування відсотків без зміни відсоткової ставки суперечить законодавству. Відповідач корегування суми процентів встановлене в оспорюваному положенні кредитного договору в грошовому виразі та процентному значенні ні під час розрахунку щомісячного платежу на сплату відсотків, ні як окрему складову сукупної вартості кредиту на момент укладання кредитного договору ані у валюті зобов'язання, ані у валюті виконання зобов'язання не зазначив. В силу принципу обмеження свободи договору зі споживачем законодавством про захист прав споживачів нарахування відсотків в розмірі не визначеному у сукупній вартості кредиту є незаконною. Він вважає, що спірній положення кредитного договору містять умову про зміну у витратах споживача в частині сплати відсотків за користування кредитом, без зміни відсоткової ставки, отже такі умови є несправедливими в силу наведених вимог. Положення оспорюваного кредитного договору містять умови, які є несправедливими, оскільки передбачають можливість перерахунку його зобов'язань за щомісячним платежем у випадку, якщо обмінний курс збільшиться більше ніж на 2% порівняно з курсом використаним при формуванні рахунку. Натомість, положення про обов'язок відповідача здійснити відповідний перерахунок у випадку, якщо зазначений курс зменшиться більше, аніж на 2% відсутнє. Зазначене не відповідає принципу добросовісності і має наслідком істотний дисбаланс прав і обов'язків на шкоду споживача.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що позивач вважає п. 1.3.1 Загальних умов кредитування до укладеного між сторонами договору несправедливими, оскільки при підвищенні курсу, позичальник сплачує кошти за підвищеним курсом, при цьому при зменшенні курсу, позичальник має сплачувати кошти на підставі виставленого рахунку. Крім того, вважає несправедливим одностороннє збільшення відсотків, яке називається так званим коригуваннями. Розмір платежів за відсотками має бути погоджений з позичальником, що і було узгоджено сторонами в графіку платежів. Натомість відповідач виставляє рахунки на сплату кредиту за завищеними процентами.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, з підстав викладених у запереченні, долученого до матеріалів справи, просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив суду, що судом вже розглядалася цивільна справа за позовом позивача про визначення графіку платежів недійсним. Зазначив, що відсоткова ставка за укладеним між сторонами кредитним договором є незмінною та становить 9,9%.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 травня 2013 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» було укладено кредитний договір № 50009077, відповідно до умов якого ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті» зобов'язався надати ОСОБА_1 кредит в розмірі 367 882,52 гривень, що в еквіваленті становить 45 045,00 доларів США, строком 60 місяців зі сплатою змінної ставки відповідно до статті 2.3 Загальних умов кредитування у розмірі 9,90% на придбання автомобіля марки VW, модель Touareg NF, кузов № НОМЕР_1, об'єм двигуна 2 967 куб см., рік випуску 2013 (а.с.6).

Відповідно до п. п. 1.3.1. п. 1.3. Розділу 1 Загальних умов кредитування (Додаток до Кредитного договору), розмір платежів, що підлягають сплаті Позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у Графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунка та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше, ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником.

Пунктом 2.4. Розділу 2 Загальних умов кредитування передбачено, нарахування процентів: щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360» (для цілей розрахунку один календарний місяць складається із 30 днів, при цьому умовно в році 360 днів), відповідно до Графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент Суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до Графіка погашення кредиту.

Відповідно до п. 2.5. Розділу 2 Загальних умов кредитування, термін сплати процентів: одночасно із поверненням чергового платежу в терміни та в сумі відповідно до Графіка погашення кредиту, за винятком випадків, у яких цими Загальними умовами кредитування передбачено інші строки сплати процентів (стаття 3).

Виходячи з наведених розрахунків, які зазначені у Графіку погашення кредиту, сума щомісячного платежу визначається у гривнях в сумі 954,86 гривень.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача посилається, зокрема, на те, що відповідачем застосовано несправедливі, недобросовісні умови кредитування, з огляду на те, що кредитний договір містить можливість здійснення перерахунку зобов'язань позивача за щомісячним платежем у випадку, якщо обмінний курс збільшиться більше ніж на 2% порівняно з курсом використаним при формуванні рахунку, в той час як положення про обов'язок відповідача здійснити відповідний перерахунок у випадку, якщо зазначений курс зменшиться більше, аніж на 2% відсутнє.

Відповідно до п. 9.5. Розділу 9 Загальних умов кредитування, підписанням Загальних умов кредитування Позичальник підтверджує, що Компанія належним чином ознайомила Позичальника із інформацією, передбаченою статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ, а також що Позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених Компанією.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Виходячи із загальних умов, укладеного між сторонами кредитного договору № 50009077 від 27 травня 2013 року, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про те, що якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше, ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником.

Крім того, відповідно до п.п. 9.5.-9.7. Загальних умов кредитування, що є невід'ємною частиною кредитного договору, відповідач своїм підписом підтвердив, що позивач належним чином ознайомив його, зокрема, з правилами надання фінансових послуг, з інформацією передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальника, умовами надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг) тощо.

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, підписавши Кредитний договір, сторони визначили права та взяли на себе певні обов'язки, визначені у договорі, зокрема із зазначенням терміну виконання зобов'язань, відсоткову ставку, що нараховувалася за користування позивачем кредитними коштами, обумовлено випадки зміни, збільшення тіла кредиту.

Як роз'яснено п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті536, 638, 1056-1 ЦК).

У п.16 Постанови №5 від 30.03.2012 р. визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України №6-79цс14 від 02.07.2014р., відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Отже визначення в договорі еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті відповідає вимогам статті 533 ЦК України. При цьому сплата за таким зобов'язанням має здійснюватися в гривні за офіційним курсом Національного банку України на дату оплати.

Таким чином, суд дійшов висновку, що положеннями Кредитного договору, сторонами було обумовлено, що якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше, ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником. Крім того, вказані умови договору не впливають на суть спірного кредитного договору, жодним чином не свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, при цьому є окремим предметом спору щодо визначення розміру заборгованості за кредитним договором.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Таким чином, судом встановлено, що при укладенні Кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечувалося стороною позивача, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими, також не було надано, графік погашення кредиту був погоджений з позивачем, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать законодавству України, у зв'язку з чим підстав для визнання недійсним кредитного договору в частині ч. 2 п. 1.3.1. додатку до нього - Загальних умови кредитування, які наведені позивачем, судом не встановлено.

Аналізуючи вищевикладене, оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсним ч. 2 п. 1.3.1. Загальних умов кредитування до кредитного договору № 50009077 від 27 травня 2013 року не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, відшкодування судового збору в порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 524, 525, 526,533, 627, 1049, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України, п.п.14, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», ст.ст. 10, 11, 56-60, 64, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсним ч. 2 п. 1.3.1. Загальних умов кредитування до кредитного договору № 50009077 від 27 травня 2013 року - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: