Справа № 127/8882/15-ц Провадження № 22-ц/772/1443/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Луценка В.В., Берегового О.Ю.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., представника апелянта, позивача-відповіда-ча ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_2, представника відповідача-позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який також представляє інтереси третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача -позивача ОСОБА_3- Малого приватного підприємства «Техно-резерв», роз-глянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засі-дань апеляційного суду цивільну справу за позовом

Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3

Івановича про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонер-ного товариства «УкрСиббанк», за участі третьої особи, яка не заявляє само-стійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача-відповідача - Малого приватного підприємства «Техно-резерв» про захист прав споживачів, визнан-ня недійсним кредитного договору,

за апеляційними скаргами представника Публічного акціонерного товарис-тва «УкрСиббанк» ОСОБА_2, ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 на рішення Вінниць-кого міського суду Вінницької області від 23 березня 2017 року, представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» ОСОБА_6 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

20 квітня 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» ( далі - ПАТ «УкрСиббанк» ) звернулося у Вінницький міський суд Вінницької облас-ті з позовом до ОСОБА_3, Малого приватного підприємства ( далі - МПП ) «Техно-резерв» про стягнення заборгованості за договором про надання спо-живчого кредиту ( т. 1, а. с. 1-4 ). Позов мотивований тим, що ОСОБА_3, уклавши 20 листопада 2006 року з банком договір № 0 про надання споживчого кредиту та отримавши кошти в сумі 78000,00 доларів США на строк до 17 листопада 2017 року, належним чином своїх зобовязань за догово-ром не виконує. 11 лютого 2009 року між сторонами була укладена додаткова угода № 1 щодо зміни кредитного договору при реструктуризації, графіка пога-шення кредиту. Сторони також змінили кінцевий термін повернення кредиту, визначивши його не пізніше 17 листопада 2021 року. Строк сплати процентів визначений з 01 по 25 число ( включно ) кожного місяця. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання ОСОБА_3 зобовязань за укладеним до-говором у цей же день 20 листопада 2006 року між банком та Малим приват-ним підприємством «Техно-резерв» був укладений договір поруки № 62035, за яким підприємство зобовязалося відповідати у повному обсязі за виконання позичальником своїх зобовязань згідно з умовами кредитного договору. Від-повідальність відповідачів є солідарною. Станом на 09 квітня 2015 року забор-гованість ОСОБА_3 з повернення кредитних коштів, сплати процентів скла-ла 30440,69 доларів США, що за курсом НБУ станом на вказану дату становила 715670,82 гривень. З них: 28738,62 доларів США, що за курсом НБУ на вказа-ну дату становило 675654,58 гривні - власне сама кредитна заборгованість, 1702,07 долари США ( 40016,24 гривень ) - заборгованість по процентах за ко-ристування кредитом, заборгованість з пені: 11127,20 гривень - за прострочен-ня сплати кредиту, 1756,46 гривень - за прострочення сплати процентів.

Окремо банк зазначив у позовній заяві клопотання про стягнення у солідар-ному порядку з відповідачів простроченої кредитної заборгованості саме в іно-земній валюті.

25 серпня 2015 року МПП «Техно-резерв» звернулося у Вінницький місь-кий суд Вінницької області із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_3, про визнання додаткової угоди № 1 до до-говору поруки недійсною, самої поруки припиненою. Однак, ухвалами суду від 08 лютого 2017 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_3 і МПП «Техно-резерв» та закрито провадження у даній цивільній справі в частині позовних вимог банку до МПП «Техно-резерв» про солідарне стяг-нення заборгованості за кредитним договором; зустрічний позов МПП «Техно-резерв» до банку, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог що-до предмета спору, на стороні відповідача-позивача - ОСОБА_3, про визнан-ня додаткової угоди № 1 до договору поруки недійсною, поруки припиненою - залишений без розгляду ( т. 1, а. с. 151-153, т. 4, а. с. 238, 239-242 ).

17 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернувся у Вінницький міський суд Він-ницької області із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні по-зивача - МПП «Техно-резерв» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору ( т. 4, а. с. 1а-5 ). Дані вимоги обгрунтовані тим, що по-зичальнику майже у повному обсязі банком не була надана інформація щодо умов кредитування, має місце факт порушення конституційних прав і свобод ОСОБА_3 як позичальника, зміст оспорюваного правочину суперечить чи-сельним нормам законодавства України, зокрема Законам України «Про захист прав споживачів», «Про страхування», «Про банки і банківську діяльність», Декретові Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтям 203, 510, 520, 627, 634 ЦК України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту від 20 листопада 2006 року № 0 прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом банку до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгова-ності ( т. 4 а. с. 67 ).

22 січня 2016 року представником ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_2 по-дано суду письмово викладене клопотання № 30/4-38 ( т. 4, а. с. 95-96 ) про за-стосування щодо зустрічної вимоги ОСОБА_3 строку позовної давності. З посиланням на практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-7цс14, від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, дане клопотання грунтується на тому, що оспорюваний правочин вчинено позичальником 20 листопада 2006 року, а зустрічний позов про визнання цього правочину недійсним заявлений у суд ли-ше 17 грудня 2015 року після предявлення банком первісного позову про стяг-нення кредитної заборгованості.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стяг-нення заборгованості за кредитним договором, у задоволенні зустрічного позо-ву ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача-відповідача - МПП «Техно-резерв», про захист прав споживачів, визнання недійсним кре-дитного договору відмовлено, судові витрати за первісним позовом залишені за позивачем ( т. 5, а. с. 9-12 ).

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2017 року ( т. 5, а. с. 50 ) стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_3 судові витрати з оплати проведеної судово-економічної експер-тизи у розмірі 64800,00 гривень.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2017 року ( т. 5, а. с. 84 ) з ОСОБА_3 на користь держави стягнуто су-довий збір у розмірі 640,00 гривень.

Не погоджуючись з ухваленими судом першої інстанції рішеннями у спра-ві, обидві сторони їх оскаржують в апеляційному порядку.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на судове рішення від 23 березня 2017 року просить дане рішення скасувати в час-тині відмови банку у задоволенні вимог до ОСОБА_3 про стягнення кредит-ної заборгованості, в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позо-ву у повному обсязі. Апелянтка посилається на ухвалення оскаржуваного рі-шення з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права. В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 25 квітня 2017 року представ-ник банку просить дане рішення скасувати та ухвалити нове рішення про від-мову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення на його користь з банку витрат з оплати експертизи в сумі 64800,00 гривень, оскільки, за її тверджен-ням, дані витрати не доведені в установленому порядку, а додаткове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, за неправильного вирішен-ня вимог в цій частині.

Відповідач-позивач ОСОБА_3, його представник ОСОБА_4 оскар-жують рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2017 року, просять його скасувати у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до банку про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення зу-стрічного позову. Апелянти не погоджуються з оскаржуваним судовим рішен-ням у частині відмови у задоволенні зустрічного позову, посилаються на пору-шення судом загальних принципів судочинства, неправильне трактування су-дом норм права, відсутність в оспорюваному правочині усіх обовязкових умов, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для догово-рів споживчого кредитування. Апелянти стверджують, що оскаржуване у ви-значеній частині судове рішення ухвалене за недоведеності обставин, які ма-ють значення для справи, які суд вважав встановленими, за невідповідності висновків суду обставинам справи.

Ухвалою судді апеляційного суду від 12 червня 2017 року ( т. 5, а. с. 87 ) апелянтам поновлений строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2017 року у визначеній ними частині.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та заперечення представників сторін у справі на подані ними апеляційні скарги, дослідивши матеріали спра-ви, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги представника ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_2 підлягають задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 та його пред-ставника ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бу-ти законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обста-вини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони під-тверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із вста-новлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовід-носин тощо.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочин-ства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були до-сліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 303 ЦПКУ та розяснень, викладених у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апе-ляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен зясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до пред-мета доказування; чи підтверджені обставини ( факти), якими мотивовано рі-шення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповіда-ють висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно засто-совано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, не-подання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального зако-нодавства на апеляційний суд покладено обовязок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Відмовляючи у позові ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за дійсним кредитним договором, суд першої інстанції поклався виключно на матеріали проведеної 24 листопада 2016 року у справі судово-еко-номічної експертизи та, виклавши по тексту окремі витяги з її висновку № 01/ 11-16, прийшов до переконання про неможливість однозначного визначення суми і валюти, виданої банком позичальнику, дослідження документального оформлення операцій з видачі банком кредитних коштів, конвертації валюти, неврахування банком у розрахунку заборгованості проплачених ОСОБА_3 960,00 доларів США і 52044, 41 гривень, наявність неоднозначностей, через які неможливо розрахувати реальну заборгованість позичальника.

З вказаними мотивами оскаржуваного судового рішення в цій частині пого-дитися не можна з огляду на наступні фактичні обставини.

Згідно статті 57, частини шостої статті 147 ЦПК України дказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обста-вин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які ма-ють значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояс-нень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових, речових доказів, зокрема висновків експертів. Висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встанов-леними статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повин-на бути мотивована у рішенні або ухвалі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновок проведеної 24 лис-топада 2016 року у справі судово-економічної експертизи № 01/11-16 слід оці-нювати критично і лише в сукупності з іншими доказами, наявними в матеріа-лах справи, поясненнями сторін у справі.

Згідно підпукту 1.5. кредитного договору кошти в сумі 60 тисяч доларів США позичальнику надавалися шляхом зарахування на поточний рахунок ОСОБА_3 № 5800 з метою подальшого використання їх за цільо-вим призначанням. Факт надання коштів у доларах США в розпорядження по-зичальника доводиться випискою за кредитним договором № 0 у період з 20 листопада 2006 року по 09 квітня 2015 року за номером документа 0 від 20 листопада 2006 року, меморіальним ордером від 20 листо-пада 2006 року № НОМЕР_1, випискою по поточному рахунку позичальника № 5800 зазначеному у пункті 1.5. кредитного договору. Первинним документом з надання кредитних коштів є саме меморіальний ордер, а підтвер-дженням зарахування кредитних коштів є виписка з поточного рахунку пози-чальника. Відповідно до підпункту 9.9 кредитного договору банк самостійно веде облік, здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог НБУ та умов укладеного правочину.

У звязку з викладеним слід визнати неспроможним визнання експертом не-можливості встановити чи отримував ОСОБА_3 кредитні кошти через від-сутність заяви на видачу готівки, існування різних, нібито, рахунків. Необхідно мати на увазі, що кредитні кошти відповідно до умов кредитного договору на-давалися позичальнику у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника.

У період часу з 20 листопада 2006 року по 23 квітня 2014 року ОСОБА_3 здійснив погашення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами у загальній сумі по тілу кредиту у розмірі 31261,38 долар США, по відсотках у розмірі 42117,43 доларів США. Такі обєктивні обставини є безпосереднім і беззаперечним доказом отримання ОСОБА_3 кредитних коштів, виконан-ня банком своїх зобовязань за укладеним договором. Вказаний експертом в аб-заці третьому знизу на аркуші 14 свого висновку факт підтверджує надання ОСОБА_3 кредиту, що знайшло відображення у бухгалтерському обліку операцій з надання довгострокових кредитів фізичним особам на поточні по-треби.

Судом апеляційної інстанції звірено кожний платіжний документ, наданий до справи ОСОБА_3, з наданим банком розрахунком заборгованості, що також наявний в матеріалах справи. Необхідно зробити єдино правильний вис-новок: кошти в сумах 960,00 доларів США та 52044,41 гривні вносилися ОСОБА_7 не на рахунок, призначений для погашення заборгованості за кре-дитним договором, що є предметом даної справи. Долари призначалися пози-чальником на погашення заборгованості за іншим кредитним договором, а са-ме за № 984, а гривні вносилися на власний гривневий рахунок са-мого ОСОБА_3 Вказане безспірно доводиться відповідними платіжними до-кументами, де відображений рух цих коштів.

Отримання ОСОБА_3 кредитних коштів у доларах США уже було предметом судового розгляду. Позичальник звертався з позовом до ПАТ «Укр-Сиббанк» у Червонозаводський районний суд м. Харкова з вимогою визнати недійсним кредитний договір від 20 листопада 2006 року № 0 з тієї підстави, що він отримав кошти не в іноземній валюті, а в гривнях. Рішенням вказаного місцевого суду від 10 серпня 2015 року, що набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2015 року (т. 4, а.с. 20-29), у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. З указаних су-дових рішень вбачається, що на той час позичальник не мав сумнівів в отри-манні від кредитодавця грошових коштів у кредит, натомість у даний час він намагається довести взагалі неотримання кредиту, що відверто свідчить про свідоме намагання боржника уникнути цивільної відповідальності за невико-нання дійсного зобовязання.

Частиною третьою статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, вста-новлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обстави-ни.

Колегія суддів апеляційного суду знаходить доведеними у повному обсязі позовні вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_3 кредитної заборгованості у розмірі, визначеному первісним позивачем. Тому оскаржуване судове рішен-ня підлягає скасуванню у частині відмови банку у позові про стягнення з ОСОБА_7 заборгованості за кредитним договором з ухваленням нового рішен-ня про задоволення позову у повному обсязі. Як наслідок, на задоволення апе-ляційної скарги представника банку підлягає скасуванню додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2017 року про стягнення з банку на користь ОСОБА_3 витрат з оплати проведеної у справі судово-економічної експертизи в сумі 64800,00 гривень.

Окремо необхідно наголосити, що сплата цих коштів ОСОБА_3 не до-ведена належним й допустимим доказом, квитанції про внесення цих коштів на рахунок експертної установи суду не надано. Також слід мати на увазі, що у справі призначалася комплексна судова експертиза: почеркознавча та еконо-мічна. Перша взагалі експертною установою не проведена, однак вартість екс-пертизи не перерахована з огляду на частковість її проведення.

Рішення суду першої інстанції від 23 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору є правильним, обгрунтованим, обєктивним, тому в цій частині воно підлягає залишенню без змін; апеляційна скарга відповідача-позивача та його представ-ника ОСОБА_4 на рішення в цій частині підлягає відхиленню.

Відмовляючи у позові про визнання недійсним кредитного договору від 20 листопада 2006 року № 0, суд першої інстанції, грунтуючись на нормах статей 3, 203, 215, 230, 627, 628, 638, 1048 - 1052, 1054, 1055 ЦК Украї-ни, керуючись нормами Закону України «Про захист прав споживачів», розяс-неннями, викладеними у постановах Пленумів Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виника-ють з кредитних правовідносин», вказав, що ОСОБА_3 добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір, його власноручні підписи містяться в оспорюваному зараз кредитному договорі, на графіках погашення кредиту, у додаткових до кредитного договорах, що є без-перечним доказом про ознайомлення його з цими правочинами. Помилка вна-слідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлума-чення, розуміння однією із сторін не є підставою для визнання правочину не-дійсним.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладенні 20 листопада 2006 року кредитного договору № 0 позивач діяв вільно, виходячи з власних інтересів, і прийняв рішення про вибір контрагента і вступ з ним у до-говірні стосунки; він на власний розсуд спільно з контрагентом визначив ха-рактер договору, який вони спільно уклали, його умови ( зміст ), в тому числі порядок видачі і погашення кредиту.

При укладенні додаткових угод від 11 лютого 2009 року до кредитного до-говору між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» укладалися графіки платежів, дані графіки містять всі необхідні обовязкові умови, вимоги до яких встанов-лені Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Суд не знайшов переконливими посилання боржника щодо несправедли-вості умов оспорюваного правочину, не знайшов законних підстав для задово-лення зустрічного позову ОСОБА_3

Оскаржуючи рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного по-зову, ОСОБА_3, його представник ОСОБА_4 посилаються на те, що суд не надав належної оцінки жодному їхньому доводу, порушив під час розгляду справи загальні принципи судочинства, суд, на думку апелянтів, неправильно трактує, застосовує норми права. Виклавши по тексту норми статей 55, 124 Конституції України, окремі норми Закону України «Про судоустрій України», що втратив чинність на підставі Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI, Конвенції про захист прав та основних свобод людини, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 7 «Про посилен-ня судового захисту прав та свобод людини і громадянина», апелянти наголо-шують на дії в Україні принципу верховенства права, який має бути притаман-ним усій судовій системі. Відтак апелянти стверджують про несправедливі за-галом умови оспорюваного договору, відсутність в ньому якихось обовязко-вих умов. Йдеться про невідповідність кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

З доводами апеляційної скарги відповідача-позивача та його представника погодитися не можна.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною ( сторонами ) вимог, визначених частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно норм статті 215 ЦК України, пункту сьомого Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не-дійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначе-них Законом. Статтею 203 ЦК України встановлений вичерпний перелік під-став, з яких правочин може бути визнаний недійсним.

Законом України «Про захист прав споживачів» чітко прописана процедура укладання договору про надання споживчого кредиту, яка включає питання на- дання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного, щодо умов кредитування. Судом не встановлено фактів недотримання ПАТ «УкрСиббанк» норм Закону України «Про захист прав споживачів». Також не встановлено, не доведено наявності фактів вчинення первісним позивачем умисних дій чи без-діяльності з метою обману ОСОБА_3, не інформування останнього про об-ставини, які могли перешкодити укладенню кредитного договору.

Відповідно до підпункту 9.13. кредитного договору його підписанням ОСОБА_7 засвідчив про те, що всі умови цього правочину йому цілком зро-зумілі, він вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед підписанням договору позичальник отримав від банку інформаційний лист згідно з вимогами законодавства України, зокрема частини другої статті 11 За-кону України «Про захист прав споживачів».

Слід зауважити, що мотиви апеляційної скарги відповідача-позивача та йо-го представника носять узагальнений, неконкретизований характер. Жодний довод цієї скарги не відповідає дійсним, фактичним обставинам справи.

Стосовно клопотання представника банку про застосування у вирішенні спору до вимог позичальника строків позовної давності, то таке клопотання, наразі, задоволенню не підлягає.

В абзаці третьому пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам розяснено, що, встановивши пропущення особою без поважної причини стро-ку звернення з позовом, слід у рішенні зазначати про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведений, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи, що позов ОСОБА_3 з вимогою про визнання недійсним укладеного ним з банком правочину, є недоведеним, у його задоволенні суд першої інстанції обгрунтовано відмовив саме з цієї підстави. Доводи апеляцій-ної скарги ОСОБА_3 та його представника не спростовують висновків, ви-кладених в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції, яке в цій час-тині ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, є законним, справедливим та обґрунтованим, тому підстав для його скасування та задоволення зустрічних позовних вимог немає.

Згідно з нормами статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеля-ційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивіль-ні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі до-казів сторін та інших осіб, які беруть у часть у справі.

Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обста-вини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В частині скасування рішення суду першої інстанції щодо відмови у задово-ленні первісного позову банку до ОСОБА_3 про стягнення кредитної забор-гованості суд апеляційної інстанції керується нормами статті 309 ЦПК Украї-ни, яка передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстан-ції і ухалення нового рішення у справі є неповне зясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до частини пятої статті 88 ЦПК України суд апеляційної, каса-ційної інстанції чи Верховний Суд України у випадку зміни рішення або ухва-лення нового без передачі справи на новий розгляд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись нормами статей 303, 307, 308, 309, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товарис-тва «УкрСиббанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгова-ності за кредитним договором, залишення судових витрат за первісним позо-вом за позивачем, тобто банком, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2017 року - скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволити.

Стягнути з ОСОБА_5, 10 липня 1962 року народжен-ня, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», рахунок № 0113 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, МФО 351005, код 09807750, заборгованість по кредитному договору від 20 листопада 2006 року № 0 у розмірі 30440,69 доларів США ( тридцять тисяч чотириста сорок доларів США 69 центів ), з яких: 28738,62 доларів США ( двадцять вісім тисяч сімсот тридцять вісім доларів США 62 центи ) - кредитна заборгованість, 1702,07 долари США ( одна тисяча сімсот два долари США 07 центів ) - забор-гованість по процентах за користування кредитом, а також 11127,20 гри-вень ( одинадцять тисяч сто двадцять сім гривень 20 коп. ) - пеня за простро-чення сплати кредиту, 1756,46 гривень ( одна тисяча сімсот пятдесят шість гривень 46 коп. ) - пеня за прострочення сплати процентів.

В решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 бе-резня 2017 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, його представника ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінниць-кої області від 23 березня 2017 року - відхилити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціо-нерного товариства «УкрСиббанк» понесені судові витрати у справі: 3654,00 гривні ( три тисячі шістсот пятдесят чотири гривні 00 коп. ) - за предявлення позову, 4019,40 гривень ( чотири тисячі девятнадцять гривень 40 коп. ) - з оплати апеляційної скарги на судове рішення, 1600,00 гривень ( одна тисяча шістсот гривень 00 коп. ) - з оплати апеляційної скарги на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2017 року.

Судові витрати, понесені у справі ОСОБА_5, у тому числі з оплати проведеної судово-економічної експертизи, залишити за ним.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголо-шення, однак воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про-тягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

Згідно з оригіналом: