Ухвала

іменем україни

05 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Євтушенко О.І., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2016 року та ухвалу колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 05 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 26 серпня 2005 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № МКВISE00000056, згідно з яким відповідач отримала кредит в розмірі 5 000 грн на строк до 25 серпня 2008 року включно із зобов'язанням повернути кредит і сплатити проценти в обумовлені строки.

Через неналежне виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за вказаним договором виникла заборгованість по відсоткам за період з 05 січня 2012 року по 05 січня 2016 року в розмірі 20 161 грн 16 коп., яку позивач просив стягнути на свою користь.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 05 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАК КБ «ПриватБанк» просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Відповідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Судами встановлено, що 26 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № МКВISE00000056, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 5 000 грн зі сплатою за його користування 2% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і щомісячної комісії в розмірі 1,50% від суми виданого кредиту, строком до 25 серпня 2008 року.

Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що погашення заборгованості за цим договором, яка складається з заборгованості за кредитом, процентами, комісією за користування кредитом відповідач повинна здійснювати щомісячними платежами згідно графіку погашення кредиту з 25 до 30 числа кожного місяця.

ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі не виконала, останні платежі зі сплати суми кредиту та комісії здійснила 03 жовтня 2006 року, у зв'язку з чим виникла заборгованість як за тілом кредиту так і за процентами, яка згідно наданого позивачем розрахунку складає 20 161 грн 16 коп. за період з 05 січня 2011 року до 05 січня 2016 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, та від 30 вересня 2015 року № 6-154цс 15 на яку правильно послався апеляційний суд у своєму рішенні, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

За кредитним договором, яким встановлено кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо повернення кредиту в повному обсязі починається після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази в справі та надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, встановивши обставини справи, правильно виходив із того, що кредитний договір було укладено строком до 25 серпня 2008 року, останній платіж було здійснено 03 жовтня 2006 року, а позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права лише у січні 2016 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, на застосуванні якої наполягала ОСОБА_4, що згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

Розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи про помилкове застосування судом норм матеріального права, а саме: ст. 257, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України та ч. 4 ст. 267 ЦК України; недослідження судами належним чином питання про право позивача на отримання відсотків за користування кредитними коштами з урахуванням ст. 631 ЦК України, є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та установленими судами обставинами справи, а також вищевказаними нормами матеріального права, які правильно застосовані судами.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК Українивони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2016 року та ухвалу колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

О.І.Євтушенко

Г.І.Мостова