АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1539/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, орган опіки та піклування Золотоніської міської ради про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, про визнання права власності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

19 грудня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, Орган опіки та піклування Золотоніської міської ради про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, про визнання права власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10 грудня 1965 року його батьком ОСОБА_10 під час перебування у шлюбі з його матірю ОСОБА_11 був придбаний будинок, що розташований за адресою вул. Згарська, 13 у м. Золотоноша, де він проживав та був зареєстрований.

Таким чином, даний будинок є спільним майном подружжя, а ОСОБА_11 є власником 1/2 частини даного нерухомого майна.

14 грудня 2002 року ОСОБА_10Мю помер.

Після його смерті залишився заповіт на користь його брата ОСОБА_12

Спадщину після смерті батька прийняли шляхом спільного проживання брат ОСОБА_12 та мати ОСОБА_11, яка, крім того прийняла спадщину відповідно до ст. 549 ЦК 1963 року, однак ОСОБА_12 не оформив своїх спадкових прав та помер 21 лютого 2013 року.

Спадкоємцями ОСОБА_12 є його дружина та син - відповідачі по справі, а також мати ОСОБА_11

29 грудня 2013 року ОСОБА_11 померла.

На день смерті вона проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач є спадкоємцем ОСОБА_11 за законом першої черги та прийняв спадщину шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини у встановлений законом термін.

Під час оформлення своїх спадкових прав він дізнався, що до складу спадщини, яка відкрилася після смерті матері входить лише будинок за адресою вул. Згарська, 15 в м. Золотоноша, а ? частина будинку по вул. Згарська, 13 в м. Золотоноша не входить до спадкової маси, оскільки все домоволодіння по вул. Згарській, 13 в м. Золотоноша після смерті ОСОБА_10 успадковане відповідачами в рівних частинах і відповідно отримані свідоцтва про право на спадщину.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду із даним позовом, у якому просить:

- визнати житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по вул. Згарська, 13 (11-а) в м. Золотоноша спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10, який помер 14 грудня 2002 року та ОСОБА_11, яка померла 29 грудня 2013 року;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по вул. Згарська, 13 в м. Золотоноша Черкаської області за № 523 від 26 травня 2014 року виданого на імя ОСОБА_7;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по вул. Згарська, 13 в м. Золотоноша Черкаської області за № 525 від 26 травня 2014 року виданого на імя ОСОБА_8І;

- визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на спадщину у вигляді ? частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по вул. Згарська, 13 в м. Золотоноша Черкаської області після смерті матері ОСОБА_11, померлої 29 грудня 2013 року.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2017 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 189-191), суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивачем не доведено обгрунтованість своїх позовних вимог та не підтверджено їх належними доказами.

Суд зазначив, що позовні вимоги в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя задоволенню не підлягають, оскільки мати позивача ОСОБА_6 ОСОБА_11, яка померла 29 грудня 2013 року після смерті свого чоловіка ОСОБА_10 протягом 11 років не зверталася до нотаріуса з відповідними заявами про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні, а позивач звернувся з позовом про визнання спільним сумісним майном покійного подружжя до інших спадкоємців вже після смерті обох з подружжя, що є недопустимим і не передбачено чинним законодавством.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, суд першої інстанції врахував, що відповідачі є єдиними спадкоємцями майна свого чоловіка та батька і в установленому законом порядку прийняли спадщину, а відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, передбачених законом.

Також, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по вул. Згарській, 13 в м. Золотоноша у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_11, районний суд мотивував свої висновки тим, що на момент смерті останньої, вказане вище нерухоме майно їй не належало та, відповідно, не входило до складу спадщини.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на рішення районного суду (а.с. 200-204), ОСОБА_6 в обгрунтування її доводів вказав, що суд першої інстанції, розглядаючи справу та вирішуючи спір по суті не дотримався норм матеріального права, хибно дійшов висновків, які не доведені доказами та відмовив у позові з підстав незаконності та необґрунтованості, а тому вважає, що таке рішення суду не може залишатися в силі, підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про задоволення його позовних вимог.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення районного суду, обгрунтованість доводів апеляційної скарги, пояснень, наданих сторонами, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20 липня 1961 року був укладений шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 грудня 1965 року, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори за № 4368, ОСОБА_10 належало домоволодіння за адресою вул. Згарська, 13 в м. Золотоноша, Черкаської обл.

05 жовтня 2002 року ОСОБА_10 залишив заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за реєстром № 3031, відповідно до якого усе своє майно, що буде належати йому на день смерті, у тому числі житловий будинок з надвірними будівлями за № 13, що знаходиться за адресою: місто Золотоноша вул. Згарська Черкаської обл., заповів своєму сину ОСОБА_12

14 грудня 2002 року ОСОБА_10 помер.

Із повідомлення завідувача Золотоніської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 № 232/01-16 від 14 квітня 2017 року вбачається, що спадкова справа після померлого 14 грудня 2002 року ОСОБА_10 в нотаріальній конторі не заводилася. Спадкоємцем після померлого є його син ОСОБА_12, який фактично прийняв спадщину.

Згідно копії довідки голови квартального комітету № 1 ОСОБА_14 (а.с. 16), виданої 16 вересня 2014 року ОСОБА_6 вбачається, що його батько ОСОБА_10 по день смерті проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, проживав з дружиною ОСОБА_11

Із копії довідки виконавчого комітету Золотоніської міської ради № 3413 від 29 серпня 2013 року вбачається, що вона видана ОСОБА_7 про те, що у будинку по вул. Згарській, 13 в м. Золотоноша постійно проживав і був зареєстрований ОСОБА_10, який помер 14 грудня 2002 року. Також, в будинку на день смерті були зареєстровані: ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8. Інші особи не зареєстровані.

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_11 вбачається, що вона із 07 квітня 1999 року і по день смерті була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3.

Апеляційним судом Черкаської області під час розгляду справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_7, треті особи: державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, орган опіки та піклування виконавчого комітету Золотоніської міської ради про визнання одностороннього правочину недійсним та скасування його реєстрації та зазначені в ухвалі суду від 01 листопада 2016 року (а.с. 108-109), яка вступила в законну силу та момент розгляду даної справи сторонами не надано доказів, що вона скасована судом вищої інстанції були встановлені слідуючі обставини.

21 лютого 2013 року помер ОСОБА_12

Протягом шестимісячного строку, заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12 до Золотоніської міської державної нотаріальної контори подали дружина та син померлого ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини, а саме 19 вересня 2013 року ОСОБА_11, мати померлого ОСОБА_12 звернулася до Золотоніської міської державної нотаріальної контори із заявою, в якій повідомила, що спадщину після свого сина вона не прийняла, за наданням додаткового строку для подачі заяви до суду звертатися не буде, претензій майнового та фінансового характеру до спадкоємця не має, не заперечує проти видачі свідоцтв про право на спадщину на інших спадкоємців.

Нотаріусом ОСОБА_9 було засвідчено справжність підпису ОСОБА_11 вчинений в даній заяві.

Судом також встановлено, що протягом шестимісячного строку після смерті сина ОСОБА_12, його мати ОСОБА_11 будь-яких заяв про прийняття чи про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала.

Отже, дані обставини є встановленими судовим рішенням і доказуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Ч. 1 ст. 1273 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Як вже зазначалося вище, жодних заяв ні про прийняття спадщини, ні про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_11 протягом шестимісячного терміну з дня смерті ОСОБА_12 не подавала, а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_11 не реалізувала свого права на прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_12

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 71 ЗУ «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Судом було достовірно встановлено і дану обставину сторони по справі не спростували, що за життя, ОСОБА_11 не здійснила жодної дії щодо визнання за нею права власності на ? частину домоволодіння № 13 по вул. Агарська в м. Золотоноша, як частину спільного сумісного майна подружжя, після смерті чоловіка ОСОБА_10 протягом 11 років, а саме не зверталася до нотаріуса з відповідними заявами та не отримувала свідоцтва про право власності на частку в спільному сумісному майні подружжя. Інші особи, включаючи спадкоємців, вимагати видачі такого свідоцтва не вправі.

29 грудня 2013 року ОСОБА_11 померла.

Ч. 4 ст. 25 ЦК України визначає, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки здатність мати цивільні права і обовязки припиняється у момент смерті фізичної особи, після цього моменту у фізичної особи будь-які права та обовязки виникати не можуть, а тому за померлим право власності ні визначене, ні зареєстроване бути не може.

За загальними правилами, спадкоємці ділять між собою майно, яке на момент смерті спадкодавця перебувало у його власності. Як правило, це безпосередньо те майно, яке зареєстроване за померлим.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Районний суд правильно встановив, що відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є єдиними спадкоємцями після смерті ОСОБА_12, крім того в установленому порядку прийняли спадщину, а отже мали право на спадкування. Позивач не спростував даної обставини, а отже відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на спадкове майно, а саме на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, то суд першої інстанції правильно встановив, що оскільки таке спірне майно на момент смерті ОСОБА_11 не належало з підстав його не оформлення в установленому порядку, тому воно не входило до складу спадщини і у відповідності до вимог ст. 1218 ЦК України відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивачем не надано суду переконливих та обгрунтованих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, тому висновок суду про відмову в задоволенні позову є правильним та відповідає нормам чинного законодавства.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права та ухвалено рішення з додержанням положень чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, орган опіки та піклування Золотоніської міської ради про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, про визнання права власності залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :