У х в а л а

ІМенем УКраїни

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_3 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності, визнання права власності на будинок в порядку забудови; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що постановою виконавчого комітету Сталінської районної ради депутатів трудящих від 19 жовтня 1947 року її батьку ОСОБА_8 була відведена земельна ділянка під забудову площею 600 кв. м по АДРЕСА_1. За життя батько побудував флігель, який не прийнято до експлуатації, не зареєстровано та за своїми характеристиками не вважався придатним для проживання в ньому. ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначений флігель успадкувала її мати ОСОБА_9 шляхом фактичного прийняття спадщини, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після її смерті до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулися вона, позивач ОСОБА_3, її брат ОСОБА_10 та сестра ОСОБА_5, однак оформити свої спадкові права вони не змогли, оскільки житлового будинку не існувало, а на момент відкриття спадщини існував непридатний для проживання флігель. Для переведення цього приміщення у житловий фонд та оформлення правовстановлюючих документів на нього вона у 1987 році звернулася до комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Харківське МБТІ»), викликала техніка, після чого був виготовлений технічний паспорт на будинок. Натомість комісією Московського районного виконавчого комітету м. Харкова будова не була прийнята в експлуатацію, оскільки це був глиняно-дерев'яний флігель, де протікав дах, стіни зруйновані, дошки підлоги згнили, будова потребувала капітального ремонту чи перебудови. У зв'язку з цим КП «Харківське МБТІ» не зареєструвало це приміщення як житловий будинок, оскільки за технічним станом воно таким не було. Для введення в експлуатацію флігеля вона (позивач) разом з чоловіком ОСОБА_7 з 1987 року до 1993 року перебудовували флігель. Після завершення перебудови за її зверненням КП «Харківське МБТІ» виготовлено технічний паспорт на перебудований будинок, а виконавчим комітетом Московської районної ради м. Харкова складений акт прийому в експлуатацію індивідуального будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, який затверджено рішенням від 1 червня 1993 року № 104/16. В цьому акті категорія «забудовник» була викреслена, а власником будинку був зазначений померлий ОСОБА_8 Свідоцтво про право власності на будинок видано на ім'я ОСОБА_8 на підставі доповнення до рішення виконавчого комітету № 104/16, затвердженого рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова від 3 серпня 1993 року № 149/95. Отже, незважаючи на те, що на час смерті ОСОБА_8 спірного будинку, ні юридично, ні фактично не існувало, право власності все ж було закріплено за померлим. Підставою для такого визнання стало надане у 1947 році ОСОБА_8 право забудови земельної ділянки. Тому після смерті батька мати могла успадкувати лише право забудови земельної ділянки. Відповідно, після смерті матері вона, її брат та сестра також могли успадкувати лише право забудови. Здійснення будівельних робіт на залишеній земельній ділянці призвело до створення індивідуального будинку з надвірними спорудами. Вважала, що вказаний будинок є новоствореним, який до спадкового майна ні після смерті батька, ні після смерті матері не входив, а тому будь-якого правового зв'язку між будинком і ОСОБА_8 не існує. Зазначала, що згідно технічного паспорту загальна площа індивідуального будинку на цей час складає 55 кв м. Таким чином, просила позов задовольнити та визнати за нею право власності на будинок.

У травні 2010 року до суду звернувся ОСОБА_10 з самостійним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5, у якому просив визнати право власності на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та після смерті матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

У лютому 2011 року ОСОБА_5 звернулася до суду з указаним вище зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_10, у якому просила визнати право власності на частину спірного будинку в порядку спадкування за законом після смерті батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Також зазначала, що після смерті матері ОСОБА_9, якій належало 3/4 частини спірного будинку, вона звернулася до Третьої харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Просила визнати за нею право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті батьків.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_10, його діти ОСОБА_4 та ОСОБА_6 залучені до справи у якості процесуальних правонаступників.

ОСОБА_6 також звернулася до суду з указаним вище зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_4, у якому просила визнати в порядку спадкової трансмісії право власності на 1/4 частину спірного жилого будинку в порядку спадкування за законом.

ОСОБА_4 також звернувся до суду з указаним вище позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, у якому просив визнати право власності на 1/4 частини спірного будинку в порядку спадкування за законом.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3, позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1; визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1; залишено відкритою 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2015 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року в частині задоволення позовів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та залишення відкритою ј частини спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 змінено та ухвалено нове рішення, яким викладено резолютивну частину в такій редакції. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10; визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 порядку спадкування за законом після померлого 2 вересня 2012 року ОСОБА_10; залишено відкритою 1/4 частини спадщини у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 У решті судове рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року залишено без змін.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаною вище заявою про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2015 року, посилаючись на те, що нововиявленою обставиною є постанова Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2016 року про задоволення її адміністративного позову до Харківської міської ради про визнання рішень виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів м. Харкова від 1 червня 1993 року та від 3 серпня 1993 року недійсними. Зазначена постанова не набрала законної сили, оскільки ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року постанова Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2016 року скасована і закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 Разом з тим, ОСОБА_3 зазначала, що незаконність рішень виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів м. Харкова від 1 червня 1993 року та від 3 серпня 1993 року підтверджується постановою Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2016 року, ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року та матеріалами справи.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року про виправлення описки, заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на ухвалу суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом прийнято ухвалу з додержанням вимог закону.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд рішення апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2015 року, виходив із того, що постанова Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2016 року скасована ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року, а тому вказані у ній обставини, тобто визнання судом недійсними рішень Московської районної ради народних депутатів м. Харкова від 1 червня 1993 року № 104/16 та від 3 серпня 1993 року № 149/95, не можуть вважатися такими, що встановлені іншим судовим рішенням та мають преюдиційний характер у розумінні положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками.

Установлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_8 будував спірний житловий будинок на відведеній в установленому порядку земельній ділянці, однак помер, не забезпечивши його прийняття в експлуатацію та оформлення права власності. Комісією виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова складений акт прийому в експлуатацію індивідуального будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, який затверджено рішенням цього ж органу від 1 червня 1993 року № 104/16, яким також зобов'язано спадкоємців ОСОБА_8 провести ремонт спірного будинку. Рішенням виконавчого комітету Московської районної ради депутатів м. Харкова від 3 серпня 1993 року № 149/95, виконавчий комітет доповнив рішення виконкому від 1 червня 1993 року № 104/16 «Про затвердження акта прийомки будинку літ. А-1 по АДРЕСА_1» та зобов'язав ЖКО-1 видати свідоцтво про право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_8

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2016 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_3 та визнано недійсним рішення виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів м. Харкова від 1 червня 1993 року № 104/16 та рішення виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів м. Харкова від 3 серпня 1993 року № 149/95.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року постанову Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2016 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради про визнання рішень недійсними - закрито.

Згідно із ст. 361 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України скасування чи зміна нормативного акта, на якому ґрунтувалось судове рішення, може вважатися нововиявленою обставиною лише за умови, якщо в такому акті зазначено про надання йому зворотної сили.

Оскільки нормативний акт, на якому ґрунтувалось судове рішення, не був скасований чи змінений, ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року постанову Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2016 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради про визнання рішень недійсними - закрито, тому відсутні правові підстави для перегляду рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Наведені ОСОБА_3 обставини у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України, не є нововиявленими і висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на ухвалу суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом прийнято ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законну й обґрунтовану ухвалу, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик