Справа №487/495/17 17.07.2017 17.07.2017 17.07.2017
Справа №487/495/17 Головуючий першої інстанції Біцюк А.В.
Провадження №22-ц/784/1577/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Категорія 53
Рішення

Іменем України

17 липня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 червня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з липня 2009 року ОСОБА_2 працювала продавцем продовольчих товарів в кіоску, який належить відповідачу.

19 травня 2016 року позивач написала заяву про звільнення за власним бажанням та оформила розірвання трудового договору у центрі зайнятості населення в присутності роботодавця.

Проте, в день звільнення відповідачем з нею не було проведено повний розрахунок, а саме невиплачена заробітна плата за травень 2016 року у розмірі 4 140 грн. та грошова компенсація за невикористані відпустки починаючи з 2009 року по 2016 рік.

Посилаючись на викладені обставини та з врахуванням уточнених позовних вимог в частині розміру належних до виплати сум, позивач остаточно просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за травень 2016 року в сумі 1 450 грн., грошову компенсацію за невикористані відпустки за період з 12 січня 2011 року по 19 травня 2016 року в розмірі 5 661 грн. 50 коп. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 19 травня 2016 року по 25 квітня 2017 року в сумі 13 154 грн. Крім того, просила стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу у розмірі 2 880 грн. та судовий збір.

З письмових заперечень відповідача слідує, що останній проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що у травні 2016 року позивач фактично відпрацювала не повний місяць, а 9 робочих днів, за які їй було нараховано кошти в сумі 643 грн. 87 коп. Оскільки, ОСОБА_2 кошти не отримала, зазначену суму було депоново, та остання мала можливість та і натепер може звернутись до відповідача для її отримання. У звязку із цим вважав, що не підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, оскільки відсутня вина відповідача у такій затримці, а також наявний спір щодо належних працівнику сум. Щодо компенсації за невикористанні відпустки відповідач зазначав, що фактично вони позивачу надавались, але документально це підтвердити не може. Окрім того, вказував на те, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення з відповідним позовом до суду.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 червня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористані відпустки в сумі 5 661 грн. 50 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 178 грн. 79 коп. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 804 грн. 58 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просила змінити рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, задовольнивши їх в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судове рішення відповідає не в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Виплата заробітної плати працівнику гарантована ст.43 Конституції України.

Так, відповідно до ст.43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Ст.94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.ст.115,116 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, а при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 січня 2011 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладеного трудовий договір між працівником і фізичної особою, яка використовує найману працю №7.

Згідно пункту 2 вказаного договору працівник зобовязаний виконувати роботу продавця продовольчих товарів, продавати товар і нести матеріальну відповідальність.

Відповідно пункту 3 договору роботодавець зобовязується оплачувати працю працівника у розмірі 950 грн. на місяць. При цьому розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Пунктами 4,5 трудового договору узгоджено графік роботи продавця та встановлено, що час виконання нею робіт установлюється з 08.00 год. до 17.00 год., вихідні дні надаються у суботу та неділю.

За згодою сторін вихідні дні можуть змінюватися, про що сторони сповіщають одна одну не пізніше як за два дні. Робота у вихідні, святкові та неробочі дні допускається тільки за згодою працівника, та підлягає компенсації відповідно до чинного законодавства.

Пунктом 6 договору визначено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки триває 24 календарні дні за домовленістю сторін.

Відповідно до пункту 14 трудового договору, цей договір складено у трьох автентичних примірниках, один з яких перебуває у фізичної особи-підприємця, другий - у працівника, третій - у державній службі зайнятості, яка здійснила реєстрацію договору. У пункті 15 сторони поставили свої підписи щодо укладення цього договору. Зі змісту трудового договору видно, що цей договір зареєстрований у Заводському районному центрі зайнятості міста Миколаєва 12 січня 2011 року за №7 (а.с.39).

19 травня 2016 року обумовлений трудовий договір було знято з реєстрації.

В позовній заяві позивачем визнано, що в день звільнення 19 травня 2016 року вона не працювала.

Згідно відомості на виплату грошей №НЗП-000006 за травень 2016 року ОСОБА_2 за цей місяць було нараховано 643 грн. 87 коп., яку було депоновано (а.с.48).

Згідно Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженою постановою Національного Банку України №637 від 15 грудня 2004 року, депонована заробітна плата це готівкові кошти, що одержані підприємствами (підприємцями) для виплат, повязаних з оплатою праці, та не виплачені в установлений строк окремим фізичним особам.

Доказів звернення ОСОБА_2 до відповідача за виплатою заробітної плати та відмовою останнього виплатити її позивачем не надано, як і не надано розрахунку, який би спростовував розрахунок заробітної плати за травень 2016 року. За вказаних обставин, рішення суду в частині відмови у стягненні заробітної плати за травень 2016 року є обґрунтованим.

Рішення суду в частині стягнення компенсації за не використану відпустку сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ст.303 ЦПК України колегією суддів в цій частині не переглядається, оскільки апеляційна інстанція обмежена доводами апеляційної скарги.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то колегія судів вважає, що такі вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки розрахунку визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п.8 Порядку).

У п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за №13 від 24 грудня 1999 року розяснено, що середній заробіток стягується за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Тобто при вирішенні спорів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно установити: наявність заборгованості; відсутність спору щодо його розміру; вину підприємства; дотримання позивачем трьохмісячного строку звернення до суду.

Таким чином, у разі виникнення спору про розміри належних звільненому працівникові сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як встановлено судом, між сторонами існував спір про розмір сум, належних до виплати позивачу при звільненні (стягнення компенсації за невикористані відпустки, яка входить в структуру заробітної плати), які були частково задоволені районним судом, а тому є підстави й для часткового задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З урахуванням обставин справи, розміру спірних сум, частки задоволених вимог, тривалості порушення прав позивача, колегія суддів вважає, що стягненню на користь ОСОБА_2 підлягає середній заробіток в розмірі 3 937 грн. 20 коп.

Оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні вказаних позовних вимог з тих підстав, що позивач не довів вини відповідача у невиплаті саме заробітної плати за травень 2016 року, то рішення суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо посилання відповідача в своїх запереченнях на порушення позивачем строку на звернення до суду, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Без обмеження будь-яким строком відповідно до вимог ч.2 ст.233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

В силу ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат.

До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком.

Щодо строків звернення до суду для вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то слід зазначити наступне.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст.116,117,237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Обґрунтовуючи такий висновок Конституційний Суд України виходив з того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (п.2.2 рішення КСУ).

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі 6-616цс15 та від 06 квітня 2016 року у справі №6-409цс16. При цьому, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції ст.233 КЗпП України, Верховний Суд України дійшов висновку, що перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення вищезазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Оскільки належні позивачу при звільненні суми відповідачем не були виплачені та остаточний розрахунок з нею не було проведено на час ухвалення судом оскаржуваного рішення, то колегія суддів вважає, що передбачений ст.233 КЗпП України строк на звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем не пропущений.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

За вказаних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а судове рішення, на підставі ч.1 ст.309 ЦПК України, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення названої вимоги. В решті вимог, судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення названої вимоги.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3 937 (три тисячі девятсот тридцять сім) грн. 20 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_5