Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Карпенко С.О., Кузнєцова В.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з останнього на його користь борг у розмірі 871 757 грн 20 коп. та проценти за користування коштами в розмірі 482 562 грн 03 коп., посилаючись на те, що відповідач не повернув взяті у борг грошові кошти.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року, позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 871 757 грн 20 коп. та проценти від суми боргу на рівні облікової ставки НБУ в сумі 482 562 грн 30 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав від позивача грошові кошти у розмірі 38 068 доларів США строком до 01 травня 2012 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

При розгляді справи у апеляційному порядку за клопотанням відповідача було призначено судову почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку експерта від 19 січня 2017 року № 13502/13503/16-32 підпис від імені ОСОБА_5 на розписці від 22 жовтня 2011 року виконано ОСОБА_5 рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів.

Зазначеним висновком спростовуються доводи ОСОБА_5 про те, що він не писав розписку про отримання коштів. Розмір заборгованості та розмір процентів ОСОБА_5 не оспорюється.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позичальник не виконав свої зобов'язання щодо своєчасного повернення коштів, передача коштів підтверджується розпискою, яка знаходиться у кредитора (позивача).

При цьому суд правильно застосував норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (ст. 212 ЦПК України).

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити та залишити ухвалені судами рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

С.О.Карпенко

В.О.Кузнєцов