РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/14829/16-ц

Провадження № 2/643/1746/17

11.07.2017

11 липня 2017 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова, у складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

за участю секретаря Абсалямової А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» про визнання договору кредиту частково недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким остаточно просить визнати пункт 1.1 договору кредиту № 819/3-28/5-179, укладений між АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1, недійсним в частині збільшення процентів з 13% на 14% річних; визнати недійсними підпункт 3.3.15, підпункт 3.3.16, пункт 3.4, пункт 4.2, пункт 4.3., пункт 4.4 та пункт 4.5 вказаного вище кредитного договору від 12.08.2005

Обґрунтовуючи доводи позову позивач зазначає, що 12.08.2005 між ним та АКБ «УКРСОЦБАНК» укладено договір кредиту, згідно умов якого банк надав у тимчасове користування грошові кошти в сумі 13000 доларів США зі сплатою 13% річних, строком повернення на умовах договору. 28.10.2008 між сторонами укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту від 12.08.2005, за якою встановлена процента ставка за користування кредитом на рівні 14%. Позивачем виконувались умови договору та останній сплатив банку 8870,26 доларів США. Кредит надавався на придбання квартири, тому укладений договір є договором споживчого кредиту. Позивач вважає, що внесення змін до договору кредиту щодо збільшення процентів річних, є несправедливими, т.я. всупереч принципу добросовісності, цього наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків. Також вважає несправедливими умови кредитного договору в частині надання кредитних коштів у доларах США. Внаслідок зростання курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла у гривневому еквіваленті. Отже, умови кредитного договору не відповідають вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», т.я. на час укладання договору ОСОБА_1 не повідомлено усі ризики договірних зобов'язань тощо. Далі, кредитний договір не містить повних умов кредитування, кредитний договір, додатки до нього на містять графіку погашення платежів та сукупної вартості кредиту з детальним розписом загальної вартості кредиту, вартості супутник послуг за кожним платіжним періодом. Банком у кредитному договорі передбачені підстави для набуття вимоги щодо повного погашення кредиту до настання кінцевого строку його погашення, тобто фактичного дострокового розірвання договору в односторонньому порядку, навидь якщо порушення умов кредитного договору з боку споживача не є істотним і не впливають на основні права банку, не завдають йому збитків, в той час коли споживачу договір такого права не надає, отже, такий договір спрямований лише на захист інтересів банку.

Представник позивача в судовому засіданні, підтвердив вищевикладені обставини, підтримавши вимоги позову у повному обсязі.

Представник відповідача вимоги позову не визнав, надавши письмові заперечення.

Суд, вивчивши доводи позивача, його представника, заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, судом встановлено, що 12.08.2005 між ОСОБА_1 та АКБ «УКРСОЦБАНК» укладено договір кредиту № 819/3-28/5-179, згідно умов якого банк надав у тимчасове користування грошові кошти в сумі 13000 доларів США зі сплатою 13% річних, з кінцевим терміном повернення 10.08.2023 на умовах договору.

Відповідно до Додаткової угоди про внесення змін від 28.10.2008 до договору кредиту, укладеної між ОСОБА_1 та банком, сторони погодили зміну процентної ставки до розміру 14%.28.10.2008 між тими ж сторонами укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту від 12.08.2005, за якою встановлена процента ставка за користування кредитом на рівні 14%.

Далі, відповідно до умов кредитного договору сторони визначили, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, долар США, в сумі 13000, що дорівнює 65650000грн. за курсом НБУ на день укладання договору, а позичальник зобов'язується прийняти належним чином, використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах,зазначених у даному договорі.

Такі обставини підтверджено копіями запиту на отримання кредиту від 20.07.2005, заяви на видачу готівки від 12.08.2005, договору кредиту від 12.08.2005, додаткової угоди від 28.10.2008 (а.с.6-12, 40-42).

Із перелічених вище документах вбачається, що ОСОБА_1 ознайомлений з умовами кредитування, про що особисто поставив підписи.

Крім того, на адресу позичальника надіслано лист повідомлення від 01.10.2008, відповідно до якого повідомлялось про намір банку підвищити проценту ставку до 14% річних та додатком до листа надісланий примірник Додаткової угоди про внесення змін до договору кредиту (а.с.43-46).

Як вже встановлено, ОСОБА_1 28.10.2008 власноручно у відділенні банку підписав додаткову угоду про зміну процентної ставки, що свідчить про його волевиявлення.

Далі, позивач вважає несправедливими умови кредитного договору в частині надання кредитних коштів у доларах США.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України до грошових коштів належить і іноземна валюта, яка може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановлених законом, а згідно до ст.. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність у другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Можливість кредитування в іноземній валюті передбачена ст.. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», згідно до положень якої кредитною операцією, зокрема, є розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Далі, ст.ст. 47,49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Отже, кредитний договір за волевиявленням позивача укладений у валюті - долар США, кредитні кошти видані в валюті - долар США, нарахування та погашення заборгованості за кредитним договором також здійснюється у вказаній валюті, як прийняті на себе зобов'язання.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Далі, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, тобто недодержання загальних вимог необхідних для чинності правочину.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст. 203 ЦК України).

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних осіб (ч.6 ст. 203 ЦК України).

Доводи позивача щодо часткової недійсності такого правочину як кредитний договір від 12.08.2005 і додаткова угода до нього, є неспроможними, оскілки ОСОБА_1 при укладанні таких правочинів, отримав грошові кошти банку на придбання нерухомого майна, взяв на себе певні зобов'язання щодо користування грошовими коштами банку зі сплатою обов'язкових платежів та інших виплат за умовами кредитного договору, при укладанні правочинів підвередив обсяг цивільної дієздатності, діяв вільно, підписуючи вищевказаний договір і угоду, а відповідач діяв у відповідності до вимог ЗУ «Про банки та банківську діяльність» і чинного цивільного законодавства України.

Із п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054,1055) ст.ст. 18,19 ЗУ «Про захист прав споживача».

Аналізуючи викладене, суд надійшов до висновку, що з боку відповідача при укладанні частково оскаржуємого договору дотримані вимоги чинного законодавства.

Доводи позивача, його представника щодо порушення ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживача» тощо носять, на думку суду, неспроможній, непереконливий характер, оскільки укладений договір носить усі ознаки правочину, визначення певних домовленостей, спрямованих на вчинення певних дій з виниклими правами та обов'язками, що передбачають положення ст. 626 ЦК України, а ствердження позивача, його представника з посиланням на невідповідність деяким положенням ЗУ «Про захист прав споживача», не несуть будь-яких наслідків та не спростовують висновків суду.

З боку позивача не надано суду належних та переконливих доказів в обґрунтування своїх доводів.

Також на момент надання кредиту у 2005 норми ЗУ «Про захист прав споживачів» не містили обов'язку кредитора надавати інформацію позичальнику про сукупну вартість кредиту з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживачів.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, суд не вбачає будь-яких порушень діючого законодавства України при укладанні договору кредиту між сторонами 12.08.2005 і у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог позову.

Далі, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позивач просить визнати недійсним пункти кредитного договору з дати його укладання, тобто з 2005 та 2008.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсний з моменту його вчинення.

Статтею 257 ЦК України встановлений загальний строк позовної давністю тривалістю у три роки.

Позивач звернувся до суду у 2016, при цьому жодного доказу, який б підтверджував поважність пропуску строку позовної давності, не надав, тому у суду є підстави для відмови у задоволенні позовних вимог згідно правил ст. 267 ЦК України.

Керуючись ст.ст.10,11,27,60,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 6, 203, 215, 256, 257, 526, 626-628, 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», суд, -

в и р і ш и в:

В задоволені вимог позову відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова, шляхом подачі протягом десяти днів з дня оголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя