Справа №477/286/16-ц 20.07.2017 20.07.2017 20.07.2017
Провадження №22-ц/784/1531/17
Головуючий у першій інстанції- Семенова Л.М.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів Лівінського І.В., Шаманоської Н.О.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

відповідачів - ОСОБА_2, її представників - ОСОБА_8, ОСОБА_3,

третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_5

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_5

(треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_6)

про визнання спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації

У С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_5 з вищезазначеним позовом.

Позивач зазначав, що перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_5 з 25 вересня 2010 року. 6 грудня 2011 року у БМК «Факел» на ім'я відповідачки було придбано автомобіль марки SKODA OCTAVIA TOUR, д/н НОМЕР_1, 2004 року випуску, за залишковою вартістю 6848 грн. З вересня 2015 року сімейні стосунки зі ОСОБА_7 припинені. 19 листопада 2015 року ОСОБА_5 без його згоди здійснила відчуження транспортного засобу на ім'я своєї матері - ОСОБА_4, а остання 25 листопада 2015 року за договором купівлі-продажу продала майно ОСОБА_6

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 розпорядилась спільним майном на власний розсуд, чим порушила його права співвласника, та уточнивши позовні вимоги (а.с.172-175 том 1), ОСОБА_1 просив визнати автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та стягнути зі ОСОБА_5 ? частку його вартості - 74500 грн., а також судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_5 позов не визнала, посилаючись на те, що автомобіль був її особистою власністю, і вона передала його матері ОСОБА_4 за безвідплатним договором, що не передбачає права позивача на отримання грошової компенсації вартості його частки.

Третя особа ОСОБА_4 (мати відповідачки) також вважала позов безпідставним.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року позов задоволено частково. Зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 стягнуто 74500 грн. грошової компенсації. У задоволенні вимог про визнання автомобіля спільною сумісною власністю - відмовлено. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просила рішення скасувати та відмовити в позові. Апелянт не погодилась з оцінкою судом довідки-рахунку від 19 листопада 2015 року, як належного доказу дійсної вартості автомобіля, та посилалась на не визначення судом вартості спірного майна на час розгляду справи, безпідставність висновку суду про розпорядження майном без згоди позивача, а також порушення судом окремих вимог процесуального законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування, виходячи з наступного.

Згідно статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункт 30 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», далі - Постанова №11).

У разі відсутності іншого спільного майна, врахування вартості спірного майна, відчуженого одним з подружжя без згоди іншого, здійснюється шляхом виплати іншому подружжю вартості його частки.

Така правова позиція підтверджена судовою практикою Верховного Суду України (постанова від 8 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 2010 року. Мають доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4,5 том 1).

6 грудня 2011 року ОСОБА_5 внесла в касу будівельно-монтажного кооперативу, який очолює її батько ОСОБА_3, 6848 грн. за придбання автомобіля марки SKODA OCTAVIA TOUR, 2004 року випуску (а.с. 230-231, 237 том 1), який того ж дня за нею був зареєстрований в системі НАІС ДДАІВ МВС України (а.с. 104-105 том 1).

Доказів того, що спірний транспортний засіб придбано ОСОБА_5 за особисті кошти, матеріали справи не містять.

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернулась з позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначала про припинення сімейних відносин з позивачем з вересня 2015 року. Шлюб розірвано рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 5 грудня 2016 року (а.с. 245 том 1).

19 листопада 2015 року спірний автомобіль було перереєстровано зі ОСОБА_5 на ім'я її матері ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку від 19 грудня 2015 року ТОВ «Саміті плюс», в які зазначено, що відчуження здійснено за суму 149 000 грн. (а.с.107 том 1).

Того ж дня автомобіль зареєстрований на ім'я ОСОБА_4 (а.с. 104 том 1).

Матеріали справи не містять відомостей про надання ОСОБА_1 письмової згоди на відчуження автомобіля, як цінного майна.

25 листопада 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №3/62 за ціною 41000 грн. (а.с.113 том 1).

26 листопада 2015 року проведено перереєстрацію транспортного засобу на нового власника - ОСОБА_6 (а.с.111, 112, 104 том 1).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль придбано за час шлюбу та за спільні кошти подружжя, а тому дійшов вірного висновку, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, і частки кожного з них є рівними.

Відсутність належних (письмових) доказів згоди ОСОБА_9 на відчуження автомобіля на користь ОСОБА_4, що є порушенням правил статті 65 СК, стало підставою для покладення на ОСОБА_5 обов'язку виплатити позивачу грошової компенсації вартості ? частки автомобіля.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 про те, що позивач погодився на відчуження автомобіля у листопаді 2015 року, жодними доказами не підтверджено.

За загальним правилом при поділі майна його вартість визначається за погодження між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи (пункт 22 Постанови № 11).

Проте, враховуючи факт відчуження спірного майна третій особі, позивач позбавлений можливості надати докази дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи.

Така вартість на час відчуження автомобіля - 149 000 грн. визначена довідкою-рахунком від 19 листопада 2015 року, за якою і було відчужено ОСОБА_5 майно подружжя третій особі - ОСОБА_4

Не погоджуючись в суді з цією вартістю, як дійсною, ОСОБА_5 не надала суду доказів, які б спростовували цей розмір чи доводили б іншу вартість спірного автомобіля.

Клопотань щодо забезпечення доказів на підтвердження дійсної вартості спірного майна, або визначення вартості в інший спосіб, відповідачка та її представник не заявляли.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним врахування судом першої інстанції вартості автомобіля за даними довідки-рахунку від 19 листопада 2015 року, яку при укладенні угоди надала сама ОСОБА_10, а саме 149 000 грн. Частка позивача при цьому складає 74500 грн.

Апелянт посилається на неналежність довідки-рахунку від 19 листопада 2015 року з врахуванням змін, внесених з 19 листопада 2015 року до порядку державної реєстрації транспортних засобів відповідно до постанови КМУ від 18 листопада 2015 року №946 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів». Проте укладення угоди на підставі довідки-рахунку, що не відповідає новому порядку, може вплинути на правомірність придбання транспортного засобу, але автоматично не спростовує відомості (в тому числі і вартість), які містить довідка-рахунок.

Посилання апелянта на порушення процесуального характеру (несвоєчасне надання позивачем квитанції про сплату судового збору, відсутність реєстрації уточнених позовних вимог тощо) є недоліками в організації роботи та діловодства, які, у будь-якому разі, не призвели до невірного вирішення спору, а тому відповідно до частини 3 статті 309 ЦПК не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 312,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська