У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Євтушенко О.І., Карпенко С.О.,
Леванчука А.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про застосування наслідків визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про застосування наслідків недійсності правочину. В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 22 березня 2005 року між ОСОБА_9, від імені якого на підставі довіреністю діяв ОСОБА_6, та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу 46/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2012 року, яке набрало законної сили вищезазначений договір визнано недійсним, та повернуто сторони за договором до попереднього стану. Сторони визнаного судом недійсним договору померли, він та відповідач є їх спадкоємцями, а тому вони успадкували всі їх права та обов'язки відповідно до ст. 1218 ЦК України. ОСОБА_10 (покупцем) сплачено батькові відповідача (продавцеві) 20 тис. грн. за придбане майно. За час, що пройшов після укладання договору до визнання його недійсним, його батьком - ОСОБА_10, та ним витрачено значні кошти на утримання та ремонт будинку, сума яких становить 155 063,17 грн. Також ним понесено витрати за житлово-комунальні послуги, вартість яких складає 4 167,45 грн. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд зобов'язати відповідача повернути позивачеві кошти, відповідно до ринкової вартості 46/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями в сумі 164 993 грн; відшкодувати витрати, понесені у зв'язку з ремонтом квартири в сумі 155 063,17 грн, витрати на оплату житлово-комунальних послуг 4 167,45 грн.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 03 липня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 2 тис. грн - грошові кошти внаслідок застосування реституції; 4 167,45 грн - кошти, пов'язані з утриманням майна, 243,60 грн - судові витрати. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 17 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_6 про застосування наслідків недійсності правочину задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 70 181 грн витрат, понесених ним на ремонт 46/100 частин будинку, розташованого по АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 20 тис. грн, переданих у рахунок оплати за договором купівлі-продажу від 22 березня 2005 року 46/100 частин цього будинку. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року рішення апеляційного суду в частині позову ОСОБА_6 про застосування наслідків недійсності правочину та витрат понесених на ремонт 46/100 частин будинку скасовано, а справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненського суду від 27 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат, понесених на ремонт 46/100 частин будинку скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 64 079 грн витрат, понесених на ремонт 46/100 частини будинку, розташованого по АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року рішення апеляційного суду в частині позову ОСОБА_6 про стягнення витрат, понесених на ремонт 46/100 частин будинку, розташованого по АДРЕСА_1 скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 01 березня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат понесених на ремонт 46/100 частин спірного будинку скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 просить рішення суду апеляційної інстанцій щодо обставин встановлених судом скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 належали на праві власності ОСОБА_9

22 березня 2005 року між ОСОБА_9, від імені якого діяв ОСОБА_6, та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідно до умов цього договору, продаж майна вчинено за 2 тис. грн, які продавець одержав до підписання цього договору.

Згідно з розпискою від 22 березня 2005 року, складеної представником продавця ОСОБА_6 та продавцем ОСОБА_9, при вчиненні договору купівлі-продажу ОСОБА_9 за продаж ним 46/100 частин згаданого будинку передано 20 тис. грн. (а.с. 193).

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкоємцем майна ОСОБА_10 є його син ОСОБА_6 - позивач у справі.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадкоємцем є його син - ОСОБА_7 - відповідач у справі.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 успадкували всі права та обов'язки спадкодавців відповідно до ст. 1218 ЦК України.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2012 року, яке вступило в законну силу, позовні вимоги ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 березня 2005 року задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 46/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 від 22 березня 2005 року, що укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, повернуто сторони в попередній стан. Правочин визнано недійсним з тих підстав, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_9, та ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_6 та інтересах його сім'ї, що є порушенням правил ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Судами також установлено, що під час дії договору купівлі-продажу ОСОБА_10, зареєстрував право власності на спірну частину будинку у 2006 році та приступив до проведення ремонтних робіт у будинку, а після його смерті у вересні 2007 року ремонт у будинку продовжив його спадкоємець - син ОСОБА_6

Установлено, що між ОСОБА_10 та Товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Стимул ЛТД» 21 березня 2006 року укладено договір підряду на виконання будівельно-ремонтних робіт у житловому будинку по АДРЕСА_1. Загальна сума ремонтних робіт, проведених у спірному будинку, склала 155 063,17 грн.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержане, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (п. 1 ч. 3 цієї статті).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат понесених на ремонт 46/100 частин спірного будинку з підстав, викладених у рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині позовних вимог про стягнення витрат понесених на ремонт 46/100 частин спірного будинку, апеляційний суд, врахувавши вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, дійшов правильного висновку про те, що право власності у позивача на частину спірного будинку не виникло, оскільки за змістом ч. 2 ст. 1299 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, а останній, не будучи власником будинку здійснював ремонтні роботи на власний ризик.

Згідно із ч. 1 ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку при домову територію.

Системний аналіз вказаної норми ЖК України свідчить про те, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані вживати всіх необхідних заходів для збереження цілісності майна, підтримувати його у належному стані.

Судами встановлено, що позивачем було проведено певні ремонті роботи у частині спірного будинку, та водночас судом апеляційної інстанції встановлено, що у будинку має місце проведення перепланувань, які є самовільними.

При цьому, судом першої інстанції було правильно зауважено, що положення ст.ст. 1212, 1213 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки було встановлено що позивачем вимоги з цих підстав не заявлялися.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Посилання заявника у касаційній скарзі на помилковість висновків суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи на правильність висновків суду не впливають, оскільки обставини (факти) про спростування яких просить заявник, зокрема, що «…вартість проведеного ремонту встановлена попередніми рішеннями, чого сторонами не заперечено…», «Вбачається, що фактично ОСОБА_6 та його спадкодавець, проводив для забезпечення схоронності спірної частини житлового будинку значну частину ремонтних робіт» виокремлені останнім із загального контексту судового рішення. Позовні вимоги в частині ціни продажу частини будинку не оскаржувались, а отже не були предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги зводяться фактично до переоцінки доказів, не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи апеляційним судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 відхилити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
А.О. Леванчук
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова