У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І.,Карпенко С.О.,
Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення майнової шкоди та відшкодування моральної шкоди,за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року фізична особа - підприємець ОСОБА_6 (далі - ОСОБА_6) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення завданих їй збитків.Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач працювала на посаді продавця-консультанта у торговій точці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить позивачеві на праві приватної власності. З відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Актом документальної перевірки від 26 жовтня 2015 року № 17-АВ, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Аудиторська компанія «Трансконтиненталь» встановлена нестача у розмірі 24 245,00 грн, яку позивач просила стягнути з відповідача. Також позивач просила відшкодувати завдану їй моральну шкоду, яку оцінила у 5 тис. грн та витрати, пов'язані з розглядом справи у розмірі 5 тис. грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2016 року позов ФОП ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ФОП ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 24 245 грн. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_6 просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності вини відповідача у спричинені, завданої позивачеві майнової шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з відсутності підстав для стягнення з відповідача майнової шкоди, оскільки даних про те, що шкода була заподіяна умисними діями останньої матеріали справи не містять.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 01 квітня 2013 року між ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за умовами якого відповідач прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених їй підприємством матеріальних цінностей. Відповідач зобов'язалась, дбайливо ставитись до переданих їй на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків; своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених їй матеріальних цінностей; вести облік, складати й передавати у визначеному законом порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених їй матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених їй матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей (а.с. 55, т. 1).

10 квітня 2013 року між ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено трудовий договір, який зареєстрований у Оболонському районному центрі зайнятості м. Києва 11 квітня 2013 року за № 8. Відповідно до п. 2 вказаного договору працівник зобов'язується виконувати вимоги посадової інструкції, вимоги договору про індивідуальну матеріальну відповідальність та вимоги договору оренди та інше (а.с. 54, т. 1). Даний трудовий договір було розірвано 31 травня 2015 року на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри з боку власника.

27 жовтня 2014 року між ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 189, т. 1) та 24 січня 2015 року було укладено договір аналогічного змісту між ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_9 (а.с. 190, т. 1).

Товариством з обмеженою відповідальністю «Аудиторська компанія «Трансконтиненталь» було проведено документальну перевірку за період з 31 жовтня 2014 року до 31 травня 2015 року, за результатами якої було складено акт від 26 жовтня 2015 року № 17-АВ, яким встановлена нестача у розмірі 24 245,00 грн.

У пункті 1.3 акта документальної перевірки зазначено, що згідно з прибутковою накладною від 07 квітня 2012 року № 121 та акта-накладної прийому-передачі готової продукції, виготовленої з давальницької сировини від 18 вересня 2012 року вироби з золота в кількості 6 штук: підвіски артикулу № 100237 вагою 0,93 грами на суму 1 440 грн; підвіски артикулу № 170749 вагою 2,88 грами на суму 4 320 грн; підвіски артикулу № 230014 вагою 0,75 грами на суму 1 125 грн; сережки артикулу № 2672071 Г вагою 5,5 грами на суму 11 000 грн; ланцюжка артикулу № 15101 вагою 1,96 грами на суму 2 940 грн; ланцюжка артикулу № 731/00N вагою 2,28 грами на суму 3 420 грн були придбані ФОП ОСОБА_6 та передані в продаж згідно внутрішніх накладних: від 09 квітня 2013 року № 000000166; від 11 квітня 2013 року № 000000179; від 20 вересня 2013 року № 293 на торгівельну точку за адресою: вул. Промислова, 5, магазин «ФОЗЗІ», ювелірний відділ.

У пункті 1.5 акта зазначено, що обліковим регістром у ФОП ОСОБА_10 являється зошит руху товарів, який складений та підписаний матеріально відповідальною особою продавцем-консультантом ОСОБА_7 за період з 22 травня 2014 року до 11 листопада 2014 року. Щодо виробів з золота в кількості 6 штук: підвіска артикулу № 100237 вагою 0,93 грами на суму 1 440 грн; підвіска артикулу № 170749 вагою 2,88 грами на суму 4 320 грн; підвіска артикулу № 230014 вагою 0,75 грами на суму 1 125 грн; сережки артикулу №2672071 Г вагою 5,5 грами на суму 11 000 грн; ланцюжок артикулу №15101 вагою 1,96 грами на суму 2 940 грн; ланцюжок артикулу № 731/00N вагою 2,28 грами на суму 3 420 грн, то вони у вищевказаному зошиті на 31 жовтня 2014 року відсутні, а у відомості про переоблік від 31 жовтня 2014 року зазначені, як наявні. Крім того, в зошиті за час роботи продавця-консультанта, ОСОБА_9 залишок виробів із золота на 24 січня 2014 року зазначений в кількості 987 шт., а згідно відомостей інвентаризації на 31 жовтня 2014 року повинен складати 993 шт., та вищенаведені вироби ОСОБА_9 не продавались, не переміщались і не повертались. Аналогічна ситуація в період роботи продавця-консультанта ОСОБА_8, з 06 грудня 2014 року до 07 грудня 2014 року залишок виробів із золота зазначений в кількості 957 шт., а згідно відомостей інвентаризації повинен складати 963 шт., та вищенаведені вироби ОСОБА_8 не продавались, не переміщались і не повертались.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (ст. 131 КЗпП України).

За змістом ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків.

Згідно зі ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Статтею 135-2 КЗпП України визначено, що при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність. Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. Письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладається між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади). Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність розробляються за участю профспілкових об'єднань України та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Частиною 3, 4 статті 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора.

З роз'яснень, викладених у п. 3, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вбачається, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджений Постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів СРСР № 447/24 від 28 грудня 1977 року, з подальшими змінами і доповненнями і який є чинним.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

У пункті 11 цієї постанови Пленуму роз'яснено, що суди повинні мати на увазі, що відповідно до п. 5 ст. 134 КЗпП працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Пунктом 16 згаданої постанови Пленуму роз'яснено, що розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо судом встановлено, що шкода підприємству, установі, організації заподіяна спільними умисними діями кількох працівників або працівника та інших осіб.

Встановивши при розгляді справи, що шкода заподіяна не лише з вини працівника, до якого пред'явлено позов, але й з вини службових осіб підприємства, установи, організації, суд відповідно до ст. 105 ЦПК має обговорити питання про притягнення їх до участі в справі як співвідповідачів.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у рішенні.

Апеляційний суд, зазначаючи, що посилання на акт документальної перевірки є необґрунтованим, оскільки у ньому зафіксовано лише нестачу певних виробів з золота, проте жодним чином не зазначається, що нестача сталася з вини відповідача, залишив поза увагою, що за приписами ст. 3 Закону України «Про аудиторську діяльність» аудит - це перевірка даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності суб'єкта господарювання з метою висловлення незалежної думки аудитора про її достовірність в усіх суттєвих аспектах та відповідність вимогам законів України, положень (стандартів) бухгалтерського обліку або інших правил (внутрішніх положень суб'єктів господарювання) згідно із вимогами користувачів. Відповідно до ст. 7 цього Закону аудиторський висновок - це документ, що складений відповідно до стандартів аудиту та передбачає надання впевненості користувачам щодо відповідності фінансової звітності або іншої інформації концептуальним основам, які використовувалися при її складанні. Концептуальними основами можуть бути закони та інші нормативно-правові акти України, положення (стандарти) бухгалтерського обліку, внутрішні вимоги та положення суб'єктів господарювання, інші джерела. Тобто замовлення позивачем документальної перевірки, за наслідками якої 26 жовтня 2015 року був складений ТОВ «Аудиторська компанія «Трансконтиненталь» відповідний акт, було направлено насамперед на перевірку даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності позивача. Зазначення у аудиторських висновках даних щодо винної у нестачі особи законом не передбачено.

Апеляційний суд, відкидаючи посилання позивача на обліковий регістр у вигляді зошита руху товару через те, що такий документ не передбачений ані будь-якими внутрішніми організаційно-розпорядчими документами позивача, ані нормами чинного законодавства, залишив поза увагою, що бухгалтерський облік ФОП ОСОБА_6 відповідно до ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» ведеться за спрощеною системою обліку, тобто передбачає ведення облікових регістрів в формі зошитів руху товару. А отже згаданий зошит є носієм спеціального формату у вигляді відомостей, призначений для хронологічного та системного нагромадження та узагальнення інформації з первинних документів, що прийнятий до обліку. Судами попередніх інстанцій встановлено, що обліковий регістр у вигляді зошиту руху товарів (а.с. 102-170, т. 1) заведений безпосередньо відповідачем. Дані щодо переміщення ювелірних виробів між торговими точками позивача в матеріалах справи відсутні.

За вказаних обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки в порушення вимог ст. 212-215 ЦПК України, суд першої інстанції невірно визначився з характером спірних правовідносин, не з'ясував належним чином обставин справи, зокрема, не перевірив належним чином чи дотриманий був позивачем строк для звернення з даним позовом з урахуванням положень ст. 233 КЗпП України.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що підвіс № 170749, вагою 2,88 г, сережки № 2672071г, вагою 5,5 г, ланцюжок № 15101, вагою 1,96 г, ланцюжок № 731/00N, вагою 2,28 г були прийняті позивачем на реалізацію згідно з накладною № 121 від 07 квітня 2012 року (а.с. 27, 193, т. 1), та підвіс № 100237, вагою 0,93 г, підвіс № 230014, вагою 0,75 г, були прийняті на реалізацію згідно накладної від 20 вересня 2013 року № 293 (а.с. 32, 194, т. 1), та не перевірив чи мав хтось з працівників, крім відповідача, доступ до реалізації цих ювелірних виробів за період з моменту їх придбання до проведення аудиту 07 травня 2015 року. Натомість, зазначаючи про наявність вини відповідача у спричинені позивачеві майнової шкоди, суд першої інстанції дійшов таких висновків лише на підставі наданих позивачем даних щодо залишків ТМЦ станом на 31 жовтня 2014 року (а.с. 33-52, т. 1), складених та підписаних відповідачем, а також обліковий регістр в формі зошиту руху товару (а.с. 102-107, т. 1), складений також відповідачем.

Наявність вини інших продавців-консультантів, які працювали за вказаний період у позивача за місцезнаходженням торгової точки судом першої інстанції не перевірялась. Як і не перевірявся порядок фіксації переміщення ювелірних виробів для реалізації між іншими торговими точками, які належать позивачеві на праві власності, як про це зазначала відповідач у своїх запереченнях.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції вказаних розбіжностей не усунув та не сприяв з'ясуванню зазначених обставин.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції, не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2016 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова