У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, Державного комунального підприємства «Житло», Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло», ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Центральний-1», Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, ОСОБА_6, про встановлення факту постійного проживання у квартирі, визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради (далі - Управління), Державного комунального підприємства «Житло», Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло», ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ТОВ «Центральний-1», Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, ОСОБА_6, про встановлення факту постійного проживання у квартирі, визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що він та відповідач ОСОБА_4 були включені до ордера від 06 квітня 1979 року № 285 на отримання квартири № АДРЕСА_2.

У вказаній квартирі він був зареєстрований з 03 листопада 1992 року.

Згодом він дізнався, що з 10 грудня 1992 року він зареєстрований у квартирі № АДРЕСА_1, в якій проживала його бабуся ОСОБА_6, однак продовжував постійно проживати у квартирі № АДРЕСА_2.

У 2015 році йому стало відомо, що його мати - ОСОБА_4, та сестра ОСОБА_5 на підставі розпорядження Управління від 10 липня 2000 року № 6213-р у порядку безоплатної приватизації отримали у власність квартиру № АДРЕСА_2.

Позивач зазначав, що не надавав згоду на приватизацію квартири № АДРЕСА_1, але відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 лютого 2000 року він та ОСОБА_6 є власниками цієї квартири по Ѕ частині кожен.

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, та просив встановити факт його постійного проживання у квартирі № АДРЕСА_2, мотивуючи ці вимоги тим, що саме це жиле приміщення з квітня 1979 року є його постійним місцем проживання, за користування якого він сплачує комунальні платежі та здійснив у ньому капітальний ремонт.

Позивач зазначав, що майно відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зазначеній квартирі відсутнє.

Посилаючись на наведені обставини ОСОБА_3, з урахуванням уточнених вимог, просив встановити факт його постійного проживання у квартирі № АДРЕСА_2; визнати недійсним та скасувати розпорядження Управління від 10 липня 2000 року №6213-р про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5вказаної квартири; визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане Управлінням 12 липня 2000 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5; визнати недійсним та скасувати розпорядження Управління від 28 лютого 2000 року № 3830-р про передачу у спільну сумісну власність йому (позивачу) та ОСОБА_6 квартири № АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане Управлінням 28 лютого 2000 року йому та ОСОБА_6; виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 із квартири № АДРЕСА_2; виселити його (позивача) з квартири № АДРЕСА_1 та вселити його з малолітньою дитиною у квартиру № АДРЕСА_2

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2014 року зазначені позовні вимоги ОСОБА_3 роз'єднані і до розгляду в даному провадженні призначені його вимоги провстановлення факту постійної проживання у квартирі АДРЕСА_2; визнаня недійсним та скасування розпорядження Управління від 10 липня 2000 року № 6213-р про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказаної квартири.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 у квартирі № АДРЕСА_2 з 06 квітня 1979 року.

Скасовано розпорядження Управління від 10 липня 2000 року № 6213-р про приватизацію ОСОБА_7 та ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_2.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 12 липня 2000 року Управлінням комунальної про право спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на квартиру № АДРЕСА_2, видане на підставі розпорядження Управління від 10 липня 2000 року № 6213-р.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2010 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської ради депутатів трудящихся м. Миколаєва ОСОБА_4 06 квітня 1979 року було видано ордер на склад сім'ї із 3-х осіб на право зайняття 2-кімнатної квартири № АДРЕСА_2 (а. с. 7).

Згідно з копією довідки ЖЕК № 13 Центрального райвиконкому м. Миколаєва та копією форми «А» ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у квартирі № АДРЕСА_2 відповідно з 26 квітня 1979 року та з 11 червня 1998 року (a. c. 12, 15).

Відповідно до копії довідки ЖЕК № 13 Центрального райвиконкому від 20 грудня 1999 року та копії довідки ТОВ «Центральний 1» від 07 квітня 2015 року № 17 ОСОБА_3 з 10 грудня 1992 року зареєстрований у квартирі № АДРЕСА_1 (a. c. l2, 13).

Згідно із свідоцтвом на право власності на житло від 28 лютого 2000 року, виданим на підставі розпорядження Управління від 28 лютого 2000 року № 3830-p, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є співвласниками квартири № АДРЕСА_1 по Ѕ частині кожен, яку вони отримали у власність у порядку приватизації. Вказане свідоцтво зареєстровано у Реєстрі праві власності № 1646/ж (а. с. 7, 8).

На підставі заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Управлінням на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» прийнято розпорядження від 10 липня 2000 року № 6213-р про передачу відповідачам у спільну часткову власність квартири № АДРЕСА_2 (а. с. 63).

На підставі вказаного розпорядження 12 липня 2000 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру, яке зареєстровано МБТІ 22 серпня 2000 року (a. c. 59).

Апеляційним судом установлено, що на час приватизації квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 був зареєстрований у квартирі № АДРЕСА_1 та являвся власником її Ѕ частини відповідно до свідоцтва про право власності від 28 лютого 2000 року (а. с.7, 8).

Крім цього, в матеріалах справи є копія позовної заяви ОСОБА_3 від 04 липня 2014 року до ОСОБА_10 про поділ майна (архівна цивільна справа № 2/487/2412/14, яка досліджувалась судом першої інстанції), в якій місцем свого проживання позивач зазначив квартиру № АДРЕСА_1 (а. с. 57, 58). До цієї позовної заяви ОСОБА_3 додав копію договору оренди квартири у приватної особи від 01 вересня 2000 року, який підписаний ним та ОСОБА_4, предметом цієї угоди була квартира № АДРЕСА_2. У цій угоді місцем свого проживання позивач також зазначає квартиру № АДРЕСА_1.

У п. 1.1.6 цієї угоди зазначено, що вказана квартира як об'єкт оренди належить на праві особистої власності орендодавцю ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 2000 року, яке зареєстровано в МБТІ за № 17006 (а. с. 60, 61).

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до п. п. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Отже позивач використав своє право на приватизацію частиниквартири № АДРЕСА_1, зареєстрований за вказаною адресою та зберігає за собою право на проживання за цією адресою.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд апеляційної інстанції встановивши фактичні обставини справи та надавши їм відповідну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсною приватизації квартири № АДРЕСА_2.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 334, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2015 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак