УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» про стягнення безпідставно збережених коштів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 9 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 28 квітня 2011 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» (далі - ТОВ «ВіЕйБі Лізинг») було укладено договір фінансового лізингу, на виконання умов якого з врахуванням змін, внесених додатковою угодою № 1 від 3 червня 2011 року, нею перераховано на рахунок відповідача авансовий лізинговий платіж на загальну суму 292 059 грн 57 коп. 28 липня 2011 року вона направила на адресу відповідача лист, відповідно до якого звернулася до останнього з проханням укласти (підписати) додаткову угоду, якою припинити дію договору фінансового лізингу та повернути (перерахувати) їй авансовий лізинговий платіж, проте товариство, зловживаючи несправедливими умовами договору, а саме п. 7.3, відмовилося від договору, розірвали його, а також зарахувало сплачений авансовий лізинговий платіж у рахунок погашення нарахованого штрафу.

Вказувала на те, що нею було оскаржено в судовому порядку умови п. 7.3 договору в частині права відповідача зараховувати авансовий лізинговий платіж у рахунок погашення нарахованого штрафу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 03 грудня 2014 року, п. 7.3 договору в частині права відповідача зараховувати авансовий лізинговий платіж в рахунок погашення нарахованого штрафу, визнано недійсним.

Вважала, що з 3 грудня 2014 року у товариства відсутні правові підстави утримувати внесені неї кошти.

З урахуванням зазначеного позивач, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, просила стягнути з відповідача 292 059 грн 57 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 9 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно виходив із того, що сума 292 059 грн 57 коп. була сплачена лізингоодержувачем лізингодавцеві як сума авансового лізингового платежу на виконання п. 2.3 договору та додатку до договору «Графіку сплати лізингових платежів», а не як штраф. Наявність ознак безпідставності такого виконання не встановлено. Визнання недійсною умови щодо зарахування суми фактично сплаченого авансового лізингового платежу в рахунок погашення штрафу відновлює цільове призначення 292 059 грн 57 коп. як суми авансового платежу, проте не дає підстав для визнання коштів безпідставно набутими та їх повернення, тому дійшов правильного висновку про те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року № 6-122цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 9 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.І.Журавель

С.П.Штелик