Справа №: 343/781/17
Провадження №: 2/0343/414/17
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Андрусіва І. М.,

за участю:секретарів судових засідань - ОСОБА_1,ОСОБА_2,

адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договром позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, звернувшись до суду з даним позовом, просить стягнути на його користь з відповідача 6000,00 грн. основного боргу, 276,16 грн. процентів за користування коштами, 234,00 інфляційних витрат та 59,18 грн. трьох процентів річних. Окрім цього, просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати у розмірі 640,00 грн. сплаченого судового збору.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого він позичив ОСОБА_5 6000,00 грн, які останній зобов"язувався повернути до 01.12.2016 року. Кошти до цього часу він не отримав, в позасудовому порядку вирішити даний спір немає змоги, а тому змушений звернутись за захистом своїх справ до суду.

Позивач в судове засідання не з"явивсся, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, у його задоволенні просили відмовити. Відповідач пояснив, що жодного договору позики з ОСОБА_4 не укладав, жодних грошових коштів від нього в позику не отримував.

Він працював водієм вантажного автомобіля в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНАЦІОНАЛЬНА ТРАНСПОРТНА ЕКСПЕДИЦІЙНА КОМПАНІЯ» в період часу з 02.03.2016 р. по 21.06.2016 р. З керівництвом підприємства у нього виник конфлікт, внаслідок чого він звільнився з роботи. Однак, при звільненні йому відмовляли у поверненні трудової книжки, а також у поверненні особистих речей (планшет марки NOMI, портативний дівідіплеєр з екраном, зарядні пристрої до даних приладів, сонцезахисні окуляри), які залишились в кабіні вантажного автомобіля підприємства. Розписку вимагали написати мотивуючи тим, що в вантажному автомобілі, на якому він працював, було пошкоджено колесо, а тому була вказівка або писати розписку, або заплатити гроші. Оскільки йому необхідна була трудова книжка, він погодився написати розписку, після написання якої трудова книжка була повернута. Повернути вказані вище особисті речі відмовились, мотивуючи тим, що слід спочатку віддати гроші. Таким чином, жодного договору позики між ним та позивачем не укладалось, а сама розписка написана, виходячи їз зовсім інших підстав Просили стягнути з позивача 1500,00 грн. понесених судових витрат за надані послуги з правової допомоги згідно квитанції.

Заслухавши пояснення відповідача, його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії розписки вбачається, що ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 НОМЕР_1, виданий 24.06.1994 року.Зобов"язується повернути 6000,00 грн. до 01.12.2016 року (а.с.4).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач просив позов задовольнити з підстав, зазначених в ст.ст.1046-1048 ЦК України.

З даних правових висновків про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладених в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13 та від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 встановлено, що у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов"язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За такого, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Окрім цього, як вбачається з правової позиції, висловленої ВСУ в постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967 цс15, на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Всупереч викладеному, досліджуючи копію розписки, представлену позивачем, з її змісту не можливо встановити чи отримував відповідач в борг грошові кошти від ОСОБА_4, у якому розмірі та на яких умовах, окрім цього відсутні вказівки на дату отримання та написання даної розписки.

Не підлягають до задоволення також позовні вимоги про стягнення процентів від суми позики,інфляційних втрат та 3 процентів річних, оскільки дані вимоги є похідними від вимоги про стягнення заборгованості за договором позики,та виникає право у сторони на їх стягнення у випадку його невиконання.

Згідно ст.1048 ЦПК України ,позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики ,якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 625 ч.2 ЦК передбачено,що боржник ,який просрочив виконання грошового зобов"язання ,на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки ,а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно із ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі, оскільки ОСОБА_4 не доведено належними та допустимими доказами укладення договору позики та передачі грошової суми позичальнику.

Питання судових витрат підлягає вирішенню у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного та ст.ст. 524, 526, 527 530, 533, 1046, 1047,1048,1051 ЦК України,керуючись ст.ст. 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України суд ,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1500,00 грн. понесених судових витрат за надані послуги з правової допомоги згідно квитанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з часу ознайомлення з мотивувальною частиною рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

Суддя:

Повне рішення суду виготовлено: 14.07.2017 року