Ухвала

іменем україни

26 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним кредитного договору; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2016 року, рішення апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2017 року та за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ПАТ «Фідобанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості, який в подальшому збільшило, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору № 014/24627/5/21662, укладеного 18 серпня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_4, остання отримала у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 35 700 доларів США терміном до 17 серпня 2015 року. За умовами договору кредиту ОСОБА_4 зобов'язувалася забезпечити повернення одержаного кредиту, сплату нарахованих відсотків та комісій на умовах, передбачених цим договором. Погашення кредиту ОСОБА_4 зобов'язувалася здійснювати щомісяця, до 15 числа кожного місяця, згідно з графіком платежів, наведеними у додатку № 1, та остаточне погашення отриманого кредиту здійснити до 16 серпня 2015 року. Відповідач не виконала договірних зобов'язань, у зв'язку з чим виникла заборгованість на загальну суму 291 131 грн 19 коп., що включає прострочені нараховані проценти - 1 062,69 доларів США, що еквівалентно 24 026 грн 65 коп., нараховані проценти до 21 жовтня 2015 року включно - 0 доларів США, пеня за несвоєчасну сплату кредиту та несвоєчасну сплату процентів, розрахована за період з 17 червня 2014 року до 22 жовтня 2015 року - 74 889 грн 50 коп., борг за несплаченою (простроченою) частиною кредиту за договором станом на 22 жовтня 2015 року - 8 501,6 доларів США, що еквівалентно 192 215 грн 04 коп.

Виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено договором поруки від 18 серпня 2008 року, укладеним між позивачем та ОСОБА_5

Посилаючись на викладене, ПАТ «Фідобанк» просило стягнути солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначену суму заборгованості та судовий збір.

ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що банк свідомо ввів її в оману щодо істинної вартості кредиту. Такі дії відповідача щодо приховування інформації про сукупну вартість кредиту є порушенням Закону України «Про захист прав споживача».

ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання поруки припиненою, на обґрунтування якого зазначав, що 20 травня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» та позичальником ОСОБА_4 була укладена додаткова угода № 5 до кредитного договору. Унаслідок внесення змін до кредитного договору збільшився обсяг відповідальності поручителя, проте згоди на внесення змін до договору позивач не надавав.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2016 року позов ПАТ «Фідобанк» задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за невиконаним зобов'язанням у розмірі 291 131 грн 19 коп.

У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2017 року зазначене судове рішення в частині задоволення первісного позову ПАТ «Фідобанк» та стягнення солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором у розмірі 291 131 грн 19 коп. та стягнення з ОСОБА_5 судових витрат за первісним позовом, а також у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні первісного позову ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано поруку ОСОБА_5, що виникла на підставі договору поруки від 18 серпня 2008 року № 014/24627/5/21662/1, відповідно до якого ОСОБА_5 зобов'язувався солідарно відповідати за виконання зобов'язань, що випливають з кредитного договору від 18 серпня 2008 року № 014/24627/5/21662, припиненою.

У решті рішення залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

ПАТ «Фідобанк» у касаційній скарзі просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в позові ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 була ознайомлена із умовами кредитування, сукупною вартістю кредиту, можливими наслідками невиконання чи неналежного виконання його умов, іншою інформацією, необхідною для можливості спрогнозувати свої дії при отримані кредиту та необхідності його повернення. Про те, що позичальник належним чином усвідомила умови кредитування та необхідність та умови повернення кредиту свідчать її дії з виконання умов кредитного договору, укладення додаткових договорів до кредитного договору, визнання кредитної заборгованості, відсутність будь-яких звернень, скарг, претензій до банку з приводу незрозумілості умов договору кредиту, необхідності додаткових роз'яснень та надання додаткової інформації тощо.

Визнаючи поруку ОСОБА_5 припиненою з підстав, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України, апеляційний суд виходив із того, що 18 серпня 2008 року було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_5 виступив поручителем перед банком для належного виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору.

Однак після укладення кредитного договору між ОСОБА_4 та банком було укладено ряд додаткових угод: від 07 жовтня 2009 року № 1; від 15 січня 2010 року № 2; від 16 серпня 2010 року № 3; від 12 жовтня 2010 року № 4; від 20 травня 2014 року № 5.

При цьому додаткова угода до договору поруки у зв'язку із укладенням додаткової угоди до кредитного договору укладалась лише 07 жовтня 2009 року.

Пунктом 1.6 додаткової угоди від 20 травня 2014 року № 5 було передбачено додаткову сплату пені, що не була передбачена первісним кредитним договором, тобто апеляційний суд вважав, що збільшився обсяг відповідальності позичальника перед кредитором та відповідно й поручителя.

Жодної згоди ОСОБА_5 як поручителя щодо внесення таких змін до кредитного договору отримано не було та докази цього у матеріалах справи відсутні.

Заяву ОСОБА_5 від 15 січня 2010 року як подружжя ОСОБА_4 на укладення кредитного договору та майбутніх додаткових угод до нього не можна вважати згодою ОСОБА_5 як поручителя на укладення договорів, якими збільшуватиметься обсяг його відповідальності перед банком.

При цьому апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (ст. 212 ЦПК України).

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити та залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

О.В.Кадєтова

С.О.Карпенко