Справа №487/7710/14-ц 20.07.2017 20.07.2017 20.07.2017
Провадження №22-ц/784/1637/17
справа № 487/7710/14-ц
провадження № 22ц-784/1637/2017 Головуючий у першій інстанції: Павлова Ж.П.
категорія 27 Доповідач апеляційного суду: Лівінський І.В.
У Х В А Л А

іменем України

20 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Шаманської Н.О., Данилової О.О.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі представника відповідача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2017 року, ухваленого

за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом, та

за зустрічним позовом

ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

В липні 2014 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом.

Позивач зазначав, що згідно з договором від 29 жовтня 2010 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 14400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 порушує кредитні зобов'язання та має станом на 30 травня 2014 року заборгованість у розмірі 30973 грн. 41 коп., яка складається із: заборгованості по кредиту - 13927 грн. 83 коп., заборгованості по процентам - 12344 грн. 55 коп., комісії - 2749 грн. 92 коп., 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1451 грн. 11 коп. - штраф ( процентна складова), позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом, який в подальшому уточнив, про визнання договору споживчого кредиту недійсним, посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, ненадання банком повної інформації щодо отриманого кредиту, невизначеність істотних умов договору та неправомірність нарахування комісії.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2017 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 29 жовтня 2010 року в розмірі 26772 грн. 38 коп., з яких заборгованість по кредиту - 13927 грн. 83 коп., заборгованість по процентам - 12344 грн. 55 коп., 500 грн. - штраф (фіксована частина). Крім того, суд стягнув з відповідача судовий збір. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені первісного позову та задовольнити зустрічну позовну заяву.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 29 жовтня 2010 року ОСОБА_3, шляхом підписання заяви, отримав у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 1000 грн. на кредитну картку, зі сплатою базової відсоткової ставки у розмірі 2,5% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 10). Позичальник зобов'язувався погашати заборгованість щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості.

ОСОБА_3 не належним чином виконував свої зобов'язання, у зв'язку з чим, станом на 30 травня 2014 року утворилась заборгованість по кредиту в розмірі 13927 грн.83 коп. Крім того, позивач нарахував заборгованість по процентам - 12344 грн. 55 коп., заборгованість по комісії - 2749 грн.92 коп., 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1451 грн. 11 коп. - штраф ( процентна складова).

Заперечуючи проти позову банку та пред'являючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на недійсність кредитного договору у зв'язку з ненаданням банком повної інформації щодо отриманого кредиту, невизначеність істотних умов договору та неправомірність нарахування комісії.

Між тим, таке твердження відповідача спростовується матеріалами справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спірний кредитний договір укладено між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 на підставі письмової заяви останнього. При цьому, ОСОБА_3 ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, умовами кредитування, та погодився з тим, що вказані документи є складовою частиною договору про надання банківських послуг (а.с. 9). Крім того, відповідач ознайомився та особисто підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (далі - Довідка про умови кредитування) (а.с. 10).

На час укладення кредитного договору діяли Умови надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою (далі - Умови та Правила), затверджені наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010 року (а.с. 11-34).

Зі змісту зазначеної заяви та Умов і Правил, які діяли на час укладення спірного договору, а також Довідки про умови кредитування вбачається, що вони містять всі істотні умови договору про надання фінансових послуг, передбачені ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції, яка діяла на момент укладення договору, а саме: назву документа; прізвище, ім'я і по батькові та адресу особи, яка отримує фінансову послугу, найменування фінансової операції, порядок встановлення та зміни кредитного ліміту, базової відсоткової ставки, порядку погашення боргу; найменування та місцезнаходження банку; строк дії договору; зазначення порядку зміни і припинення дії договору; права та обов'язки сторін; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; підписи сторін.

Зазначені умови кредитного договору відповідають вимогам глави 71 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, введених постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Отже, при укладенні вказаного договору кредитору надана повна інформація щодо його умов відповідно до вимог Закону України "Про захист прав споживачів".

Твердження відповідача про те, що включення в умови договору обов'язку сплатити комісію порушує його права як споживача, не заслуговують на увагу, оскільки положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції яка діяла на момент укладення спірного договору, не містила заборони встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту комісії.

Посилання апеляційної скарги на те, що в анкеті-заяві не заповнено окремі пункти, зокрема, розмір кредитного ліміту, не впливає на дійсність укладеного договору, оскільки сторони визначили, що банк може самостійно без погодження з позичальником змінювати розмір встановленого кредитного ліміту (п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил).

Отже, ОСОБА_3, будучи вільним в укладанні кредитного договору, виборі контрагента та визначенні його умов, висловив своє бажання на отримання кредиту, саме на умовах, зазначених в тексті Анкети-заяви, Довідки про умови кредитування та Умов і правил, вважав ці умови справедливими і не тільки вважав його дійсним, а й виконував його вимоги.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, з урахуванням положень ст. ст. 526, 527, 611, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним, а також можливість покладення на відповідача обов'язку по сплаті зазначеної заборгованості по кредиту та процентам, а також штрафу в розмірі 500 грн.

Рішення в частині відмови в стягненні заборгованості по комісії та процентної складової штрафу позивач не оскаржував.

Доводи апелянта про те, що наданий банком розрахунок заборгованості не зрозумілий відповідачу, є необґрунтованими, оскільки конкретних заперечень щодо не включення позивачем певних платежів, або застосування не передбаченої відсоткової ставки чи періоду нарахування, апеляційна скарга не містить.

Послання апеляційної скарги на пропуск позивачем строку позовної давності не можуть братись до уваги.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом України по справі № 6-246цс14 від 11 лютого 2015 року.

Як видно з матеріалів справи, відповідачем надано заяву щодо застосування позовної давності лише до вимог про стягнення пені (т. 1 а.с. 231).

Між тим, така заява не має правового значення по даній справі, оскільки вимог про стягнення пені позивачем не заявлялось.

Надання апелянтом до апеляційного суду заяви щодо застосування позовної давності, яка не надавалась до суду першої інстанції, не заслуговує на увагу.

Твердження апеляційної скарги про відсутність первинних документів, які підтверджують видачу відповідачу коштів, суперечить дослідженим по справі доказам, зокрема, виписці з особового рахунку ОСОБА_3, відповідно до якої останній неодноразово знімав кошти з відкритого банком на його ім'я карткового рахунку, в тому числі, 29 жовтня 2010 року відповідачу надано кредитний ліміт в розмірі 1000 грн.

Такий порядок видачі коштів відповідає положенням Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та Положенню про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України № 223 від 30 квітня 2010 року, та яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до п. 4 розділу 7 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України № 705 від 5 листопада 2014 року, яке діяло на момент розгляду справи в суді, документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

Не встановлено і порушень судом норм процесуального права, які б призвели до невірного вирішення справи.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного та процесуального законодавства, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська