Номер провадження: 22-ц/785/2155/17
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Драгомерецького М.М.

суддів: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представників позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та

ОСОБА_5, та також відповідача ОСОБА_6 та

представника відповідачки ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_11, в інтересах якої діє батько ОСОБА_12, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем майна,-

в с т а н о в и л а:

08 липня 2008 року заступник прокурора Київського району м. Одеси в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, обґрунтовуючи вимоги тим, що на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року ОСОБА_9 набув права власності на квартиру АДРЕСА_1, яку за договором купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року продав ОСОБА_10 Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2005 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року було скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами, за результатами нового розгляду справи позов ОСОБА_9 залишено без розгляду, проте спірну квартиру було неодноразово продано. Останніми покупцями за договором від 20 листопада 2007 року є ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

Посилаючись на порушення житлових прав неповнолітньої ОСОБА_3, неможливість прийняття нею спадщини у вигляді спірної квартири після смерті матері ОСОБА_13, яка була власником частини цієї квартири, а частину успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_14, заступник прокурора Київського району м. Одеси просив суд витребувати зазначену квартиру із незаконного володіння відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_6 й визнати за ОСОБА_3 право власності на цю квартиру в порядку спадкування (т.1, а.с. 137-139).

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_6 проти позову заступника прокурора Київського району в м. Одесі заперечували й у своїх письмових поясненнях зазначали, що вони є подружжям та набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку, на підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2007 року, посвідченого Другою Одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №1-3071, згідно якого кожному з них належить право власності на ? частину квартири. Договір купівлі-продажу зареєстрований в КП ОМБТІ та РОН 20 листопада 2007 року за реєстровим номером 10151492, номер запису 253 в книзі 648-пр.51. Вказана квартира була придбана у ОСОБА_15, яка була її власником з 15 червня 2005 року. Після укладання договору купівлі-продажу вони вселились в квартиру і стали в ній проживати. Про те, що квартира є спірною, їм стало відомо лише у серпні 2008 року з позовної заяви заступника прокурора Київського району м. Одеси. У них також є малолітня дочка ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2, її житлові права також підлягають захисту. З цих підстав вони вважали, що є добросовісними набувачами житла й просили суд у задоволенні позову заступника прокурора Київського району у м. Одесі відмовити (т.2, а.с. 22-23).

Заочним рішенням Приморського району м. Одеси від 29 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2013 року, позов прокурора Київського району м. Одеси задоволено. Суд витребував квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_7, ОСОБА_6 та визнав за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_13 (т.2, а.с. 101-103, 194-198).

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_6 оскаржили судові рішення в касаційному порядку й ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2013 року вказані судові рішення були скасовані, справа повернута на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с. 227-229).

При новому розгляді справи позивачка ОСОБА_3 досягла 18 років й 11 лютого 2014 року звернулась до суду із вказаним позовом, який неодноразово уточнювала в частині предмету, підстави позову та кола учасників процесу, обґрунтовуючи вимоги тими ж обставинами, які зазначені у позовній заяві заступника прокурора Київського району м. Одеси, вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 12 квітня 2005 року, укладеного між ОСОБА_17, яка діяла від імені ОСОБА_9, та ОСОБА_10, вона мотивувала тим, що, оскільки рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року, яким за ОСОБА_9 було визнано право власності на спірну квартиру було скасовано ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2005 року, то відпала правова підстава для відчуження ним 12 квітня 2005 року спірної квартири ОСОБА_10, тому вказаній договір купівлі-продажу квартири не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує її житлові та майнові права як неповнолітньої і згідно ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України вважається недійним. З цих же підстав є недійними і договори купівлі-продажу укладені в подальшому, від 20 квітня 2005 року, від 15 червня 2005 року та від 20 листопада 2007 року, за яким ОСОБА_7 та ОСОБА_18 останні придбали спірну квартиру.

Посилаючись на ці обставини, позивачка ОСОБА_3 остаточно просила суд визнати недійним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 квітня 2005 року між ОСОБА_17, яка діяла від імені ОСОБА_9, та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М. та зареєстрований в реєстрі за №Д-1867, витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_7, ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 на користь власника по праву спадкування за законом ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_13 (т.3, а.с. 18-21, 45-47, 79-83, 179-184).

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_6 проти позову заперечували та 21 грудня 2015 року звернулись до суду із зустрічним позовом про визнання добросовісними набувачами, посилаючись на те, що до теперішнього часу всі договори купівлі-продажу спірної квартири чинні, не розірвані та невизнані недійсними. Вони набули право власності на спірну квартиру правомірно на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, право власності за ними на квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку. Майно придбане ними у ОСОБА_15 не було загублено власником, не було викрадено та не вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, тому воно не може бути витребувано (т.3, а.с. 201-203).

Представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5, проти зустрічного позову заперечував й у своїх письмових поясненнях зазначав, що оскільки спірна квартира була відчужена за рішенням суду, тобто поза волею власника ОСОБА_13, то власник має витребувати це майно й від добросовісного набувача. Як вбачається з договору купівлі-продажу №1-3071 від 20 листопада 2007 року ОСОБА_7, ОСОБА_6 придбали квартиру лише за 12 400 грн., що на той час становило не більш ніж 2 500 дол. США, відповідачі мали усвідомлювати, що купуючи квартиру за таку ціну, можливе настання для них у майбутньому несприятливих наслідків (т.3, а.с. 237-238).

В подальшому у письмових запереченнях проти первісного позову від 01 червня 2016 року, представник відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_6 - ОСОБА_8, зазначала, що на момент відкриття спадщини спірна квартира не належала спадкодавцеві ОСОБА_13 на праві власності, а тому й не увійшла до спадкового майна, оскільки спадщина відкрилась після смерті ОСОБА_13 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2005 року, яким її визнано померлою, тоді як право власності на вказану квартиру за ОСОБА_9 було визнано за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року та відповідно до договорів купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року, від 20 квітня 2005 року, від 15 червня 2005 року, ні один з яких у встановленому законом порядку не було розірвано, тобто спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_13 до визнання її померлою. Тому до спірних правовідносин не можуть буди застосовані норми спадкового права. З цих підстав представник відповідачів просила суд у задоволенні первісного позову відмовити (т.4, а.с. 1-4).

Відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_10, представник третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, та третя особа ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, інтереси якої представляє батько ОСОБА_12, в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи були сповіщені належним чином.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року первісний позов задоволений повністю, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Суд визнав недійним договір купівлі-продажу квартири під АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_17, яка діяла від імені ОСОБА_9, та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М. та зареєстрований в реєстрі за №Д-1867;

визнав за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_13;

витребував із чужого незаконного володіння ОСОБА_7, ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 (т.4, а.с. 47-51).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_7 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права (т.4, а.с. 56-59).

У судове засідання не з'явились позивачка ОСОБА_3, відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_10 ОСОБА_7 та представник третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР та ОСОБА_12 який діє в інтересах ОСОБА_11, однак всі вони сповіщались про розгляд справи належним чином неодноразово та завчасно, про що свідчать відповідні данні пошти, крім того інтереси позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції представляють їх довірені особи, тому у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка не з'явившихся сторін по справі не перешкоджає подальшому розгляду справи, та у доступі вказаних осіб до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_7, пояснення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов'язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За правилами частини 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України, в редакції чинної на час відкриття спадщини, зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_14 та її дочці ОСОБА_20 на підставі свідоцтва про власності на житло від 18 серпня 1993 року (т.1, а.с. 12).

Після розлучення ОСОБА_21 змінила прізвище на дошлюбне - ОСОБА_14, а після реєстрації нового шлюбу в 2000 році змінила прізвище на ОСОБА_13 (т.1, а.с. 14,16).

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_14 померла (т.1, а.с. 17).

Відповідно до довідки №70 від 21 червня 2001 року у вказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_13 та її дочка ОСОБА_22, ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1, а.с. 20).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року за ОСОБА_9 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_4 (т.1, а.с. 27-30).

12 квітня 2005 року ОСОБА_9 продав спірну квартиру ОСОБА_10, який за договором купівлі-продажу від 20 квітня 2005 року продав вказану квартиру ОСОБА_23 (т.1, а.с. 188-191).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2005 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року, яким право власності на спірну квартиру визнано за ОСОБА_9 скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами, а в подальшому позов ОСОБА_9 залишений без розгляду (т.1, а.с. 37).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 червня 2005 року ОСОБА_23 продав спірну квартиру ОСОБА_15, яка в свою чергу продала її відповідачам ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (т.1, а.с. 192-195).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2005 року ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5, визнано померлою, рішення суду набрало законної сили 24 грудня 2005 року (т.1, а.с. 46), але згідно із свідоцтвом про смерть ОСОБА_13 від 16 серпня 2007 року зазначено, що вона померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, про що в Книзі реєстрації смертей 16 серпня 2007 року зроблений запис за №4 (т.1, а.с. 49).

Згідно з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 травня 2007 року ОСОБА_4 удочерив неповнолітню ОСОБА_22, ІНФОРМАЦІЯ_4, й на підставі вказаного рішення було видано свідоцтво про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому батьком було зазначено ОСОБА_4, а матір'ю - ОСОБА_24 (т.1, а.с. 47-48, 50).

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року, яким за ОСОБА_9 було визнано право власності на спірну квартиру, було скасовано ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2005 року, то відпала правова підстава для відчуження ним 12 квітня 2005 року спірної квартири ОСОБА_10, тому вказаний договір купівлі-продажу квартири не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує права позивачки як неповнолітньої і згідно ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України вважається недійним. З цих же підстав є недійними і договори купівлі-продажу укладені в подальшому 20 квітня 2005 року, 15 червня 2005 року та 20 листопада 2007 року, за яким ОСОБА_7 та ОСОБА_18 останніми придбали спірну квартиру.

На момент відкриття спадщини на підставі рішення суду про визнання ОСОБА_13 померлою - ІНФОРМАЦІЯ_7 року, позивачка ОСОБА_3 була неповнолітньою і з часу відкриття спадщини прийняла спадщину у вигляді спірної квартири й набула права на неї.

Спірна квартира була відчужена поза волею її власника, матері позивачки - ОСОБА_13, тому її дочка має право на відновлення свого права на квартиру шляхом визнання права власності на спадкове майно та витребування із чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_6 спірної квартири на користь власника.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Скасовуючи попередні судові рішення Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справі в ухвалі від 15 травня 2013 року зазначив, що «задовольняючи позов заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_3, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України не встановив, чи входила спірна квартира до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_13, з урахуванням того, що ОСОБА_13 було визнано померлою рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2005 року, а право власності на вказану квартиру за ОСОБА_9 було визнано рішенням Київського районного суду м. Одеси та відповідно до договорів купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року, від 20 квітня 2005 року, від 15 червня 2005 року, ні один з них у встановленому порядку розірвано не було, таку квартиру неодноразово продано, тобто спірна квартира вибула із володіння ОСОБА_13 задовго до визнання її померлою».

Згідно із ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, що не було враховано судом першої інстнації.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_3 була зобов'язана довести в судовому засіданні обставини, на які посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, те що є законні підстави для визнання недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 12 квітня 2005 року, та те, що спірна квартира входила до складу спадщина та те, що ця квартира вибула із власності ОСОБА_13 поза її волею.

Однак, в порушення положень ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував належним чином обставини, які мають значення для вирішення спору та не надав належної оцінки доказам, які є у справі.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Одним із способів набуття права власності є спадкування.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1216, 1218 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 ст. 46 цього Кодексу).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Як вже зазначалось судом першої інстанції, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2005 року ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5, визнано померлою, рішення суду набрало законної сили 24 грудня 2005 року (т.1, а.с. 46), але згідно із свідоцтвом про смерть ОСОБА_13 від 16 серпня 2007 року зазначено, що вона померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, про що в Книзі реєстрації смертей 16 серпня 2007 року зроблений запис за №4 (т.1, а.с. 49).

Отже, спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_7 року, але матеріалами справи з достовірністю підтверджується, що на той час спірна квартира вибула із володіння ОСОБА_13 задовго до визнання її померлою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що спірна квартира не входила до спадкового майна й позивачка ОСОБА_3 не має права набуття права власності на спірну квартиру шляхом спадкування.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Набуття (надання) повної цивільної дієздатності неповнолітньою особою не є підставою для того, щоб вважати її повнолітньою. У зв'язку із цим вона має вважатися такою, що прийняла спадщину відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК.

Подання заяви про прийняття спадщини особами, вказаними у частинах третій, четвертій статті 1269 ЦК, слід вважати їхнім правом, здійснення якого не суперечить нормі частини четвертої статті 1268 цього Кодексу.

З урахуванням положень ст. ст. 1269, 1270 ЦК України, право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання права на спадщину задоволенню не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщина після оголошення матері померлою позивака ОСОБА_3 не зверталась й спадкова справа щодо до майна ОСОБА_13 не заводилась, що підтверджується листом Шостої Одеської державної нотаріальної контори від 19 липня 2016 року №2610/01-16, тому її вимоги про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом є передчасними.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Як вже зазначалось,статтею 215 ЦПК України встановлений чіткий перелік підстав для визнання правочину недійсним, а саме недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, а також встановлення недійсності правочину законом (нікчемний правочин).

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладання договору купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року ОСОБА_9 мав зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру, що було набуте ним на підставах, що не заборонені законом, а саме на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (т.1, а.с. 183-193).

Тому ОСОБА_9, як і всі наступні власники спірної квартири мали законне право розпоряджатися квартирою на власний розсуд, у тому числі і відчужувати її.

Само по собі скасування рішення суду першої інстанції від 14 лютого 2005 року, яким за ОСОБА_9 було визнано право власності на спірну квартиру, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2005 року у зв'язку з нововиявленими обставинами справи не може служити підставою для визнання договору купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року недійсним.

Отже, колегія суддів вважає, що договір купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року укладений у встановленому законом порядку й підстав, передбачених ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, для визнання його недійсним немає.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ЦК України щодо захисту прав власності, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст. 215-235 ЦК України), або з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 330, 388 ЦК України).

У ст. 215 ЦК Українивстановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених у ст. 203 цього Кодексу.

Однак у ст. 216 ЦК Українивизначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на правочин, укладений з порушенням вимог закону, не поширюється дія загального правила про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо в законі передбачені інші наслідки такого порушення.

Відповідно до ст. 330 ЦК Україниякщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 5, 23, 24, 25, 26 постанови № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз'яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК Українита частини третьої статті 10 ЦПК Україниособа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК Українимає право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Під час розгляду позову власника про витребування майна, переданого як вклад до статутного (складеного) капіталу господарського товариства, суд має враховувати, що отримання майна як вкладу до статутного (складеного) капіталу є відплатним придбанням, оскільки в результаті передання вкладу особа набуває права учасника господарського товариства.

Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Таким чином, за змістом ст. 388 ЦК України добросовісним вважається придбання майна не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 цього Кодексу, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача.

Проте суд першої інстанції не з'ясував, який саме спосіб захисту права власності обрав позивач - звернутися з проханням про визнання правочинів недійсними і, як наслідок, повернення всього, що одержано за ними, чи витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_6 є подружжям та набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку, на підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2007 року, посвідченого Другою Одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №1-3071, згідно якого кожному з них належить право власності на ? частину квартири. Договір купівлі-продажу зареєстрований в КП ОМБТІ та РОН 20 листопада 2007 року за реєстровим номером 10151492, номер запису 253 в книзі 648-пр.51.

Вказана квартира була придбана у ОСОБА_15, яка була її власником з 15 червня 2005 року.

Після укладання договору купівлі-продажу вони вселились в квартиру і стали в ній проживати. Про те, що квартира є спірною, їм стало відомо лише у серпні 2008 року з позовної заяви заступника прокурора Київського району м. Одеси.

У них також є малолітня дочка ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2, житлові права якої також підлягають захисту.

З цих підстав відповідачі є добросовісними набувачами житла.

В матеріалах справи відсутні будь-які безспірні докази у підтверджені того, що спірна квартира вибула із володіння ОСОБА_13 поза її волею.

Перевіряючи обставини, які мають значення для справи, та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що сам по собі факт скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2005 року, яким за ОСОБА_9 було визнано право власності на спірну квартиру, не може служити безспірною підставою для позбавлення відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_6 права власності на житло.

Не погоджується колегія суддів із доводами представника позивачки ОСОБА_3 про те, що, якщо за договором купівлі-продажу №1-3071 від 20 листопада 2007 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_7, ОСОБА_6, останні придбали квартиру лише за 12 400 грн., що на той час становило не більш ніж 2500 дол. США, то відповідачі мали усвідомлювати, що, купуючи квартиру за таку ціну, можливе настання для них в майбутньому несприятливих наслідків, оскільки ця обставина не має правового значення для вирішення спору.

На підставі зазначеного, законних підстав для витребування спірної квартири у відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_6 на користь позивачки ОСОБА_3 немає

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні позивачем ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачіОСОБА_7, ОСОБА_6 укладанням договору купівлі-продажу від 20 листопада 2007 року порушили її права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

На підставі вище зазначених обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладений 20 листопада 2014 року у відповідності до вимог закону, відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_6 є добросовісними набувачами майна, позивачка ОСОБА_3 не визнає та оспорює їх право на майно, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України право власності відповідачів на спірну квартиру підлягає судовому захисту саме у такій спосіб.

Отже, первісні вимоги ОСОБА_3 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають, а зустрічний позов підлягає задоволенню як законний та обґрунтований.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 212, 213, 214, 215 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 203, 215, 216,330, 388, 1216, 1218 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову й задоволення зустрічного позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2016 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_11, в інтересах якої діє батько ОСОБА_12, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_7, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем майна задовольнити.

Визнати ОСОБА_7, ОСОБА_6 добросовісними набувачами однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2007 року, укладеного між ОСОБА_15 та ОСОБА_7, ОСОБА_6, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-3071.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

П.М. Черевко