Справа № 645/4475/16-ц
Провадження № 2/645/330/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2017 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Горпинич О.В.

при секретарі судових засідань - Денісенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: Служба у справах дітей Немишлянського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської ради про виселення та стягнення збитків, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в остаточно уточненій редакції якого просила, виселити із належної їй ? частки житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, стягнути з відповідачів спричинені збитки в сумі 30 000 грн.. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є власником ? частки житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. У вересні 2015 року до неї звернувся ОСОБА_3 з проханням пожити зі своєю дружиною та дітьми у її будинку нетривалий час, посилаючись на те, що у нього тимчасові труднощі із пошуком житла, на що вона надала свою згоду. У вересні 2015 року громадянин ОСОБА_3 зі своєю сім'єю оселився у її будинку, проте договорів оренди житла вона з ним не укладала, але домовилися, що за першої вимогою, він звільнить її будинок. 17.06.2016 року вона попросила ОСОБА_3 звільнити будинок через один місяць, але після спливу цього часу відповідачі відмовилися висилятися, та взагалі не пустили увійти до будинку, та ОСОБА_3 повідомив, що він планує проживати у будинку в подальшому. 25.07.2016 року позивачкою була подана заява до Фрунзенського ВП Індустріального ВП ГУ НП в Харківській області, в якій вона просила прийняти заходи для виселення ОСОБА_3 та його сім'ї із будинку, який належить їй на праві власності. Але, до теперішнього часу, ОСОБА_3 незаконно займає її будинок та придомову територію з надвірними будівлями, у зв'язку з чим вона не має можливості зайти до свого двору та до свого будинку, та взагалі не має можливості здійснювати свої права власника будинку. У зв'язку з незаконним проживанням ОСОБА_3 та його родини у будинку, позивачці завдається значна майнова шкода, а саме: 17.06.2016 року між нею та ОСОБА_9 був укладений договір найму житла, за умовами якого вона зобов'язалася у строк до 01.08.2016 року передати свій будинок в найм останньому, а останній зобов'язався щомісячно оплачувати плату за користування будинком у розмірі 10 000 грн.. В день укладення вказаного договору, позивачка отримала від ОСОБА_9 гарантійний платіж у розмірі 10 000 грн., при цьому умовами Договору було передбачено, що у випадку не надання будинку в найм у строк до 01.08.2016 року, вона буде зобов'язана повернути ОСОБА_9 отриманий гарантійний платіж у подвійному розмірі. У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не звільнив будинок, вона позбавлена можливості передати у встановлений Договором строк належний їй будинок у користування ОСОБА_9 та, у зв'язку із чим вона була вимушена повернути ОСОБА_9 гарантійний платіж у розмірі 10 000 грн. у подвійному розмірі - 20 000 грн. Окрім того, у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 незаконно проживає у будинку, вона втратила можливість передати будинок в найм ОСОБА_9 та, відповідно, втратила можливість отримувати від останнього щомісячну плату за користування будинком у розмірі 10 000 грн. за укладеним між ними Договором. На момент подачі заяви вона втратила можливість отримати від ОСОБА_9 плату за найм будинку за серпень та вересень 2016 року у розмірі 20 000 грн.. Таким чином, по причині незаконного проживання громадянина ОСОБА_3 та його сім'ї у її будинку вона понесла збитки у розмірі 30 000 грн., які полягають у понесених нею витрат у розмірі 10 000 грн. при поверненні гарантійного платежу та в упущеній вигоді у розмірі 20 000 грн., які б вона могла отримати як плату за найм будинку за серпень, вересень 2016 року.

На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, повідомлялися своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили, заперечень проти позову не подали.

Суд вважає за можливе, з метою дотримання розумних строків розгляду справи (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року), розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами.

Представник Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Голубова О.С., в судовому засіданні у вирішенні спору, покладалася на розсуд суду.

Суд, вислухавши позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Проте, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.06.2010 року за ОСОБА_12 визнано право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлові будівлі: сараї літ. «Ж», «З», «И» в порядку спадкування за законом.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське БТІ» за ОСОБА_12 зареєстровано право приватної власності на ? частинку житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

З свідоцтва про шлюб (серія НОМЕР_1) вбачається, що ОСОБА_12, 11.04.2014 року зареєструвала шлюбу із ОСОБА_13, та змінила прізвище на ОСОБА_2, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

В судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_14, попереджена про кримінальну відповідальність, пояснила, що за адресою: АДРЕСА_1 мешкає ОСОБА_3 разом зі своєю родиною, самостійно звільнити будинок відмовляються.

ОСОБА_2 зверталася до Немишлянського ВП Індустріального ВП в Харківській області із заявою, в якій прохала вжити заходів реагування до ОСОБА_3, щодо виселення останнього. Висновком від 16.08.2016 року Немишлянського ВП в ході перевірки встановлено, 25.07.2016 року до ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_3 з проханням надати йому на невеликий термін житло за адресою: АДРЕСА_1, на що ОСОБА_2 погодилася. 17.06.2016 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_3 з проханням звільнити її будинок, але останній відмовився. Опитаний з вищевказаного приводу ОСОБА_3 повідомив, що ОСОБА_2 надала йому свій будинок в найм з подальшим викупом, але 17.06.2016 року ОСОБА_2 прийшла з невідомими людьми за вказаною адресою та повідомила, щоб він разом із сім'єю залишив вказане житло через тиждень. Також ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_2 про те, що через тиждень він житло не звільнить, оскільки йому не вистачить часу, та повідомив, що вказати точну дату виселення не може.

Тобто, судом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 мешкає ОСОБА_3 разом із сім'єю, які не звільняють самостійно власність позивача.

За правилами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Житлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить позивачці на праві приватної власності, які відповідно до ст.ст. 319, 391 ЦК України володіють, користуються і розпоряджаються своїм майном на власний розсуд і в разі порушення своїх прав мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні володіння і користування своїм майном, в тому числі і шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

За змістом ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом достеменно встановлено, що на теперішній час відповідачі займають частину будинку, що належить позивачці.

Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності проживання відповідачів у вказаному житловому приміщенні. Крім того з матеріалів справи вбачається, що у відповідачів відсутній договір найму укладений з власником будинку. Отже правові підстави для проживання у спірному будинку у відповідачів відсутні, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності зі ст. 386 ЦК держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі викладеного позовні вимоги про виселення відповідачів з будинку АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про стягнення збитків, то вони задоволенню підлягають, виходячи з наступного.

Згідно договору найму житла від 17.06.2016 року ОСОБА_2 передала у найм ОСОБА_9 будинок по провулку АДРЕСА_1, розмір плати за найм житла становить 10 000 грн.. Згідно розписки, копія якої знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_9 отримав грошові кошти від ОСОБА_2 в сумі 20 000 грн. в рахунок повернення йому подвійного розміру грошових коштів відповідно до договору найму.

Але ОСОБА_15 в судовому засіданні в якості свідка не допитувався.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір.

Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим.

Доказування та рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками у вигляді упущеної вигоди є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, згідно до вказаних норм права необхідною умовою для відшкодування збитків, необхідно порушення винною стороною відповідного зобов'язання, а також інші елементи складу цивільного правопорушення: причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками; вина, що визначено у татях 614, 623 ЦК України.

Проте вимоги позивачки в цій частині не ґрунтуються на Законі.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 9, 109, 116, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 386, 391 ЦК України, ст.ст. 10,11, 60, 61, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з належної ОСОБА_2 ? частини житлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір по 275 грн. 60 коп. з кожного.

Рішення суду може бути оскаржено через Фрунзенський районний суд м. Харкова до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -