АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2190/17 Справа № 203/1329/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Казак С. Ю. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів: Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі - Кравцоій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» відділення «Воскресенське» про визнання кредитного договору неукладеним в частині, визнання кредитного договору удаваним правочином, внесення змін до кредитного договору, визнання залишку заборгованості та стягнення збитків, та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 лютого 2014 року до суду звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що між нею та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №ML-301/458/2007 від 30 липня 2007 року, виконання обов'язків позичальника за яким забезпечено договором іпотеки №PCL-301/252/2007 від 30 липня 2007 року та договором поруки №SR-301/248/2007 від 30 липня 2007 року. До 2013 року позивач виконувала свої договірні зобов'язання, оскільки не мала спеціальних знань та можливості перевірити правильність банківських нарахувань, а потім усвідомила недобросовісність дій щодо себе з боку банку, в зв'язку із чим звернулася до експертної установи, де отримала висновок експертного дослідження №115/36 від 20 січня 2014 року, згідно якого наявний істотний дисбаланс правового становища банку та позичальника, внаслідок чого позивач здійснює суттєві необґрунтовані переплати. Послалась позивач і на те, що валюта кредиту (швейцарські франки) не відповідає валюті, що фактично була видана позичальнику (долари США). Позивач бажала отримати кредит саме в доларах США, але працівники банку нав'язали їй іншу валюту. Погашала кредит позивач, надаючи банку національну валюту, а їй банком надавались довідки щодо курсу гривні до долару США за кожен платіж, при цьому банк поклав на позичальника і ризик щодо співвідношення вартості валют долар США - швейцарський франк. За таких обставин позивач просила суд визнати укладений між сторонами кредитний договір удаваним правочином в частині п. 2 щодо розміру та валюти кредитування у швейцарських франках у розмірі 97100 швейцарських франків, а також визнати фактичні правовідносини між сторонами щодо кредитування у доларах США в розмірі 80181 долар США шляхом внесення частково змін до п.2 вказаного кредитного договору, виклавши його у такій редакції: «Розмір кредиту. Валюта кредиту. - 80181, валюта: долар США». Вважаючи дійсною валютою кредиту долар США, спираючись на висновок експертного дослідження №115/36 від 20 січня 2014 року, яким перераховано за новою валютою платежі та визначено залишок боргу, позивач просила суд визнати залишок заборгованості за спірним кредитним договором в розмірі 7090,22 доларів США. Також позивач в обґрунтування свого позову послалась і на невизначеність відсоткової ставки за спірним кредитним договором, оскільки згідно висновку експертного дослідження №115/36 від 20 січня 2014 року розрахунок суми процентів за користування кредитом, визначений у Додатку №1 до спірного кредитного договору здійснений з урахуванням процентної ставки 8,49%, що не відповідає умовами договору (п.3), в якому розмір ставки FIDR не визначений, залежить від низки чинників, які неможливо передбачити та врахувати на період дії кредитного договору. Збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором після 10 січня 2009 року у зв'язку із введенням в дію ст.1056-1 ЦК України є нікчемною, а позивач жодного разу не погоджував збільшення відсоткової ставки. З цієї підстави позивач просила суд визнати кредитний договір №ML-301/458/2007 від 30 липня 2007 року неукладеним в частині п.3 щодо ставки FIDR. Крім того, позивач вказала на те, що база нарахування процентів за користування кредитом складає 360 днів на рік замість 365/366 днів, що спричиняє переплату з боку позичальника (введення позичальника в оману шляхом штучного збільшення відсотків) на суму 1029,88 швейцарських франків за весь період кредитування. На підставі таких тверджень позивач просила суд визнати спірний кредитний договір недійсним на підставі ст.230 ЦК України в частині п.2 щодо річної бази нарахування процентів 360 календарних днів у році. Окрім того, свої позовні вимоги щодо визнання недійсним спірного кредитного договору позивач мотивувала, посилаючись на згаданий вище висновок експертного дослідження, і не проведенням розрахунків сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки та абсолютного подорожчання кредиту, наявністю неправомірного подорожчання кредиту. Останньою позовною вимогою позивач просила суд стягнути з банку збитки в розмірі 49381,36 гривень, які складаються зі сплачених нею банку комісій, а також сплачених страхових внесків на користь страхових компаній, помножених позивачем на 2 із посиланням на норму ст.509 ч.2 ЦК України. (том1 а.с.1-10, том 2 а.с.77-79).

11 липня 2014 року представником ПАТ «ОТП Банк» було подано зустрічний позов, прийнятий судом до спільного розгляду з первісним, в якому банк просив стягнути солідарно із зустрічних відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №ML-301/458/2007 від 30 липня 2007 року в загальному розмірі 753652,7 гривень, а також покласти на останніх судові витрати по справі. В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог банк послався на укладення з ОСОБА_2 вищевказаного кредитного договору, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 97100 швейцарських франків, зобов'язавшись його повернути згідно графіку повернення кредиту не пізніше 30 липня 2024 року, сплативши відсотки за користування кредитом та інші обов'язкові платежі. Виконання ОСОБА_2 своїх кредитних зобов'язань забезпечено в повному обсязі порукою ОСОБА_3, оформленою договором поруки №SR-301/248/2007 від 30 липня 2007 року. Посилаючись на невиконання позичальником та поручителем своїх договірних зобов'язань, позивач за зустрічним позовом просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. (том 2 а.с.1-3).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» відділення «Воскресенське» про визнання кредитного договору неукладеним в частині, визнання кредитного договору удаваним правочином, внесення змін до кредитного договору, визнання залишку заборгованості та стягнення збитків - відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором №ML-301/458/2007 від 30 липня 2007 року в загальному розмірі 753652,7 гривень.

Також вирішено питання щодо судових витрат (том 2 а.с.10-18).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити первісний позов в повному обсязі (том 2 а.с. 23-33).

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Судом 1 інстанції встановлено, 30 червня 2007 року працівниками ЗАТ «ОТП Банк» було ознайомлено ОСОБА_2 під розпис із умовами кредитування по програмі «Житло в кредит». Підписавши текст таких умов, позивач одночасно підтвердила і надання їй інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування. (том 2 а.с.а.с. 54-55, 87-88)

19 липня 2007 року ОСОБА_2 було подано до ЗАТ «ОТП Банк» анкету-заяву фізичної особи на отримання іпотечного кредиту в розмірі 97100 швейцарських франків на строк 20 років, відсотковою ставкою 8,99% річних за користування кредитом. (том 2 а.с.56-57)

30 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», як кредитодавцем, правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено кредитний договір №ML-301/458/2007 від 30 липня 2007 року, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 97100 швейцарських франків (п.2 частини №1 договору), зобов'язавшись повернути кредит до 30 липня 2024 року щомісячними платежами, сплативши відсотки за користування кредитом, а також інші обов'язкові платежі. У пункті 3 частини №1 спірного кредитного договору його сторонами погоджено розмір процентів за користування кредитом, який визначено за плаваючою ставкою - фіксована ставка в розмірі 3,99% річних + FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. Ставка FIDR за спірним кредитним договором визначається самостійно банком, інформація щодо цієї ставки розміщується в приміщенні банку (як в головній конторі, так і в філіях/відділеннях/представництвах банку) на інформаційних стендах). Пунктом 2 частини №1 спірного договору визначено, що річна база нарахування процентів - 360 календарних днів у році. (том 2 а.с.а.с. 6-22, 31-39)

30 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», як кредитодавцем, правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено додатковий договір №ML-301/458/2007/CHF до кредитного договору №ML-301/458/2007 від 30 липня 2007 року. Пунктом 2 якого викладено в новій редакції п.1.7.2 кредитного договору, а саме визначено, що видача кредиту здійснюється згідно з кредитною заявкою позичальника в безготівковій формі, шляхом перерахування всієї суми кредиту чи траншу, зменшену на утриману комісію банку у розмірі, визначеному тарифами, на поточний рахунок. Для подальшого отримання кредиту готівкою, а також у випадку перерахування кредиту на поточний рахунок продавця, позичальнику необхідно конвертувати отриману суму кредиту в іншу валюту 1-ї групи класифікатора (долари США чи Євро) чи продати кредит, отриманий в іноземній валюті в національну валюту на Міжбанківському валютному ринку України. (том 2 а.с.14)

30 липня 2007 року кредитодавцем на підставі заяви позичальника від 30 липня 2007 року було здійснено видачу кредиту в повному обсязі із конвертацією валюти кредиту у долари США - в сумі 80181 доларів США, що є еквівалентом 405073,33 гривень. (том 2 а.с.а.с.85, 86, 154-158)

25 березня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк», як кредитодавцем, правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2, як позичальником, було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №ML-301/458/2007 від 30 липня 2007 року, яким доповнено кредитний договір графіком платежів. (том 2 а.с.а.с.15-17, 20-22).

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання спірного кредитного договору неукладеним в частині п.3 частини №1 договору щодо ставки FIDR, суд 1 посилався на ст.638 ЦК України, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору та виходив з того, що однією з обов'язкових умов кредитного договору є узгодження сторонами розміру плати за користування кредитом, яку позичальник зобов'язується сплачувати банку. Зі змісту спірного кредитного договору вбачається, що п.3 частини №1 та п.1.4 частини №2 цього договору, сторони в повній мірі дійшли згоди щодо розміру процентів за користування кредитом, визначивши її у формі плаваючої процентної ставки у вигляді фіксованого відсотку + FIDR. Особливості і порядок розрахунку FIDR, а також джерело ознайомлення із його розміром сторони чітко визначили в самому кредитному договорі. Додатковим способом ознайомлення із розміром FIDR є веб-сайт банку. Відтак, підстав вважати відсутньою домовленість сторін з приводу даної умови кредитного договору немає, як і підстав вважати спірний кредитний договір неукладеним в цій частині. Крім того, позивачка ОСОБА_2 мотивувала дану позовну вимогу посиланням на висновок експертного дослідження №115/36 від 20 січня 2014 року, в якому експерт, не спромігшись встановити розмір FIDR та звернутись з цього приводу до кредитодавця, передчасно зробив висновок про невизначеність відсоткової ставки в означеній частині, здійснивши її розрахунок лише за фіксованою частиною та ще й у валюті, яка не відповідає валюті кредиту. Враховуючи, що плаваючий характер процентної ставки за спірним кредитним договором погоджено сторонами договору, а отже позичальником фактично було надано згоду на можливість зміни банком в подальшому розміру процентної ставки, що цілком відповідає положенням ст.1056-1 ч.1 ЦК України, хибним є посилання позивачки на наявність у банку права в односторонньому порядку в порушення вимог ст.1056-1 ЦК України змінювати розмір процентної ставки.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання п.2 частини №1 спірного кредитного договору удаваним правочином щодо розміру та валюти кредиту - 97100 швейцарських франків, суд 1 інстанції виходив з того, що сторони в п.2 частини №1 спірного кредитного договору прямо передбачили валюту та розмір кредиту у вигляді 97100 швейцарських франків. Отримання ж позичальником кредиту в кінцевому результаті у валюті долар США та у розмірі, еквівалентному 97100 швейцарських франків, зумовлено домовленістю сторін, викладеною у п.2 додаткового договору №ML-301/458/2007/CHF від 30 липня 2007 року до кредитного договору №ML-301/458/2007 від 30 липня 2007 року, яка визначає узгоджений порядок видати кредиту, за яким грошові кошти у валюті кредиту при остаточній видачі позичальнику (після перерахування на її поточний рахунок) підлягають конвертації зі швейцарських франків на іншу валюту - долари США або Євро. Виконуючи даний пункт договору, позичальник власноручно підписала кредитну заявку від 30 липня 2007 року на видачу їй кредитних коштів у валюті долар США в розмірі 80181,67 доларів США, що є еквівалентом 97100 швейцарських франків. Крім того, укладення сторонами спірного кредитного договору у валюті швейцарських франків вплинуло і на розмір процентної ставки за користування кредитним коштами, який є відмінним від розміру процентної ставки за кредитами у валюті долар США, а відтак додатково свідчить про намір сторін укласти кредитний договір саме на тих умовах, у тій валюті, які фактично відображені у положеннях спірного кредитного договору. За таких обставин відсутні будь-які підстави вважати спірний кредитний договір удаваним правочином в частині валюти та розміру кредиту.

Оскільки суд 1 інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання спірного кредитного договору в частині п.2 частини №1 удаваним правочином, то прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання правовідносин сторін за первісним позовом щодо кредитування у доларах США та внесення відповідних змін до п.2 частини №1 спірного договору, оскільки така позовна вимога є похідною та ґрунтується виключно на задоволенні вимоги про визнання кредитного договору в частині удаваним правочином.

Суд 1 інстанції також прийшов до висновку, що не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання недійсним п.2 частини №1 спірного кредитного договору щодо застосування річної бази нарахування процентів за користування кредитом 360 календарних днів у році, оскільки відповідно до п.1.18 Глави 1 Розділу ІІІ Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №255, здійснення кредитодавцем розрахунку процентів річних за користування кредитом, виходячи з 360 днів у році, є одним із передбачених законодавством методів. Не може оцінюватись і як обман позивача в розумінні ст.230 ЦК України застосування кредитодавцем такого методу розрахунку процентів річних за користування кредитом (факт/360), оскільки формула розрахунку, застосована в методі, наведена безпосередньо в тексті оспорюваних позивачем п.2 та п.3 частини №1 кредитного договору чітко та однозначно.

Щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання залишку заборгованості первісного позивача за спірним кредитним договором в розмірі 7090,22 доларів США на підставі висновку експертного дослідження, суд 1 інстанції виходив з того, що така вимога є похідною і ґрунтується виключно на задоволенні інших позовних вимог - про визнання спірного кредитного договору неукладеним в частині п.3 частини №1 цього договору щодо ставки FIDR, визнання спірного кредитного договору удаваним в частині п.2 частини №1 договору щодо валюти кредиту та на позовній вимозі про визнання фактичних правовідносин між сторонами щодо кредитування у доларах США, у задоволенні яких судом відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача збитків (сплачених позичальником комісій за обслуговування кредиту), зокрема, у подвійному розмірі на підставі ст.230 ч.2 ЦК України, суд 1 інстанції виходив з того, що у правовідносинах сторін з укладення спірного кредитного договору будь-якого обману щодо його змісту, правових/фінансових наслідків для позичальника вчинено не було. Зокрема, сторони дійшли згоди при укладенні спірного кредитного договору (п.1.3.1.1) про обов'язок позичальника сплатити банку після укладення спірного кредитного договору низки комісій у встановленому банком розмірі, що, в свою чергу, повністю узгоджується із положеннями п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, а відтак не може оцінюватись як обман з боку кредитора. До того ж, до спірних правовідносин сторін не може бути застосована правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 12 вересня 2012 року у справі №6-80цс12, на яку послалась первісний позивач, оскільки така правова позиція стосується оцінки правомірності зміни у будь-яких витратах позичальника за кредитним договором (крім відсоткової ставки), а не правомірності покладення на позичальника обов'язку сплачувати такі витрати, зокрема комісії.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального права та зроблені з дотриманням вимог процесуального права.

Так, відповідно до норм ст. ст. 3, 6, 11, 525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України), а також договір поруки (ст.553 ЦК України).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Пунктом 1.18 Глави 1 Розділу ІІІ Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №255, передбачено, що для обрахування процентних доходів і витрат застосовуються такі методи визначення кількості днів: метод «факт/факт» - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці та році; метод «факт/360» - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів; метод «30/360» - передбачає, що для розрахунку використовується умовна кількість днів у році - 360, у місяці - 30.

За змістом п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, банки зобов'язані зазначити в кредитному договорі окрім іншого перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо

Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Положеннями ст.230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Нормою ст.235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Аналізуючи встановлені судом 1 інстанції фактичні обставини по справі в контексті наведених вище норм законодавства, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1 інстанції про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладені обставини щодо укладення спірного кредитного договору та його зміст з урахуванням на норми чинного законодавства, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.203, 1054, 1055 ЦК України при укладанні спірного кредитного договору між його сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови даного виду договорів, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми кредитного договору. Окрім того, на момент укладення спірного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Крім того, апелянтом спірний договір тривалий час виконувався.

Таким чином, викладене виключає можливість визнання спірного кредитного договору неукладеним, удаваним, недійсним як правочину повністю чи частково, зокрема і на підставі ст.230 ЦК України, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими, з вищезазначених підстав.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: