Провадження № 2/760/1254/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2017 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Хілюк І.О.

позивача- ОСОБА_5

представника позивача- ОСОБА_6

представників відповідача- ОСОБА_7., ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Нова пошта» про зобов»язати видати трудову книжку, зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом і просить зобов»язати відповідача змвнити дату його звільнення з роботи з 23 вересня 2016 року на дату видачі йому трудової книжки, зобов»язати його видати йому належно оформлену трудову книжку, стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки та 1 000, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

Посилається в позові на те, що з 17 квітня 2013 року працював у ТОВ »Нова пошта».

Наказом від 23 вересня 2016 року він був звільнений з займаної посади, день звільнення був останнім днем його відпустки./

Після звільнення відповідач у порушення вимог закону не видав йому трудову книжку та не провів з ним розрахунок.

Ці обставини є перешкодою для його працевлаштування або звернення до центру зайнятості з метою пошуку роботи та отримання статусу безробітного. В зв»язку з цим він не спроможний утримувати сім»ю, змушений прикладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував.

Посилається на те, що в день звільнення позивач був відсутній на роботі, оскільки перебував у відпустці.

Про необхідність отримати трудову книжку був повідомлений усно безпосереднім керівником та письмово відділом кадрів установи.

Виходячи з цього, вважає, що позивач з власної ініціативи не отримав трудову книжку, його права з боку роботодавця порушені не були, а тому просить у прозові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи,суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.21,24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства,установи,організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою,за якою працівник зобов"язується виконати роботу,визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Судом встановлено, що позивач з 17 квітня 2013 року перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Наказом № 168-Втр від 05 вересня 2016 року позивач була надана відпустка без збереження заробітної плати з 10 вересня по 23 вересня 2016 року.

Наказом № 182-К від 23 вересня 2016 року позивач був звільнений з займаної посади з 23 вересня 2016 року за п.1 ст.36 КЗпП України.

/ а.с. 42 - 45 /

Судом встановлено, що трудова книжка позивачу в день звільнення видана не була, як і не був проведений розрахунок у зв»язку з цим.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 110 від 17 серпня 1993 року, разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

З точки зору даної Інструкції якщо трудову книжку не було отримано працівником у зв'язку з його відсутністю в день звільнення на робочому місці, то власник чи уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із зазначенням про необхідність отримання трудової книжки.

Судом встановлено, що трудова книжка позивачу в день звільнення видана не була.

За змістом ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З довідки відповідача, оформленої відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середньоденний заробіток позивача на момент звільнення складав 705, 49 гр.

Трудова книжка позивачу була вручена 21 лютого 2017 року.

Таким чином, кількість днів затримки складає 120 днів, а тому до стягнення з відповідача належить 84 658, 80 гр. середнього заробітку. / 120 х 705.49 = 84 658, 80 /.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 3.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз»яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Виходячи з цих обставин, висновку суду про порушення прав позивача з боку відповідача, виходячи з засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 300,00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Так, позивач у судовому засіданні пояснив, що всі питання, пов»язані з укладенням трудового договору, наданням йому відпустки, а також розірванням трудового договору він вирішував з безпосереднім керівником на робочому місці.

Заяви про відпустку та подальше звільнення ним також були подані на робочому місці безпосередньому керівнику.

Дані обставини підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_4- безпосередній керівник позивача на робочому місці.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що відділ кадрів установи знаходиться в м. Полтаві, там же знаходяться трудові книжки всіх працівників, а в м. Києві на вул. Антоновича знаходиться інспектор.

В той же час, де саме та за якою адресою, не пояснив.

В свою чергу на офіційних документах, наданих до суду, адреса відповідача також зазначена в АДРЕСА_1

З листа відповідача на адресу позивача адреса товариства зазначена: АДРЕСА_2

/ а.с. 28 - 30 /

Позивач у судовому засіданні пояснив, що листа відповідача він не отримував.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 кодексу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Будь-яких доказів, які б спростовували твердження позивача, представник відповідача суду не надав.

Суд вважає, що копія листа на адресу позивача, надана представником відповідача, без доказів його вручення, таким доказом не може бути.

Суд вважає, що докази, надані позивачем у цій частині, є належними та відповідають способам доказування, визначених ст.ст.57-60 ЦПК України.

Виходячи з викладеного вище, встановлених судом обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині.

Позивач та його представник у судовому засіданні пояснили, що трудова книжка була отримана позивачем 21 лютого 2017 року.

За таких обставин підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні.

Відповідно до ч.1,3 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України « Про судовий збір»від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Виходячи з того, що судовий збір позивачем при зверненні до суду сплачений не був, та враховуючи висновки суду про задоволення вимог позивача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави 1378, 00 гр. судового збору.

Керуючись ст. ст.21,24, 47, ч.4 ст.235 КЗпП України, ст. ст. 3,4,10,11,57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Змінити дату звільнення з роботи ОСОБА_5 з посади менеджера з транспортно-експедиторської діяльності служби доставки філії м. Києва /Південь/ з 23 вересня 2016 року на 21 лютого 2017 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю « Нова пошта» на користь ОСОБА_5 84 658, 80 гр. середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки / за вирахування всіх необхідних податків та платежів/ та 300, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю « Нова пошта» 1 378, 00 гр. судового збору на користь держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя