АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/586/17 Доповідач - Костів О.З.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

за участю представника апелянта ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог - регіональний сервісний центр №5141 МВС в Одеській області, ОСОБА_6 про визнання права власності та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не визнають та своїми діями і висловлюваннями ставлять під сумнів його право власності на автомобіль марки HUMMER, модель НЗ, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, право власності на який він набув на підставі довідки-рахунку №482077 від 27 червня 2013 року. Зокрема, ОСОБА_3 звернувся із позовом в суд про визнання за ним права власності на вказаний транспортний засіб, а ОСОБА_5 неодноразово озвучував, як усно, так і письмово заперечення щодо його права власності на автомобіль. Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що автомобіль належить йому, вважає безпідставними, оскільки жодних правочинів на його придбання останнім не вчинялося, ніколи спірний автомобіль за ним не був зареєстрованим в органах Дсржавтоінспекції, а розписка ОСОБА_6А не може підтверджувати його право власності на автомобіль. Виходячи із наведеного, позивач просив визнати за ним право власності на спірний транспортний засіб на підставі ст.392 ЦК України. Також зазначив, що у зв'язку із зверненням в державні та правоохоронні органи щодо оспорення його права власності відповідачі завдали йому моральну шкоду в розмірі 3000 грн., яку просив стягнути із відповідачів.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль марки HUMMER, модель Н3, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 1340.70 грн. сплаченого судового збору.

Стягнуто із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 1340.70 грн. сплаченого судового збору.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подав на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що суд повинен був залишити позовну заяву ОСОБА_4 без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст.207 ЦПК України, справу розглянуто із порушенням правил підсудності, суд першої інстанції не повідомляв його про день і час розгляду справи, судом не досліджено оригінал довідки-рахунку, на підставі якої позивач придбав спірний автомобіль. Також судом не вірно застосовано положення ст.392 ЦК України. Просив рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_3 ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені в ній. Також зазначила, що відповідач ОСОБА_5 подав суду першої інстанції заяву про визнання позову, а її довіритель ОСОБА_3 жодним чином не ставить під сумнів право власності ОСОБА_4 на спірний автомобіль. Тому вважає, що суд безпідставно застосував ст.392 ЦК України, оскільки через наявність у інших осіб сумнівів чи оспорення права власності для позивача не створюється жодних перешкод для реалізації його правомочностей власника..

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового засідання. Крім того, 27 червня 2017 року подав до апеляційного суду заяву про розгляд справи без його участі.

Інші сторони в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлений про час і місце судового засідання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступних міркувань.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що право власності ОСОБА_4 оспорюється відповідачами по справі, зокрема ОСОБА_3 вважає вказаний автомобіль своєю власністю, а ОСОБА_5 публічно, в тому числі і в письмовій формі, не визнає право власності позивача на вказаний транспортний засіб, а тому, в силу ч.1 ст. 392 ЦК України, право позивача є порушеним, та підлягає судовому захисту, шляхом визнання за ним права власності на автомобіль.

Однак, з таким висновком колегія суддів не погоджується.

Відповідно до ст.ст.213, 215 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справі згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки-рахунку від 27 червня 2013 року №ААВ482077, виданої 27 червня 2013 року ФОП ОСОБА_7, позивач ОСОБА_4 придбав та одержав автомобіль марки «HUMMER», модель НЗ, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 268140 грн.

Згідно заяви ОСОБА_4 №20713175 від 27 червня 2013 року до начальника ВРЕВ №1 м.Одеси він просить провести операцію «реєстрація т.з., придбаного в торговельній організації», а саме: «HUMMER», модель НЗ, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3, на підставі довідки-рахунку №ААВ482077, виданої 27 червня 2013 року, власником якого, відповідно до облікової картки від 27 червня 2013 року, була ОСОБА_6.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САП 996827, виданого МРЕВ при ОСОБА_8 України в Одеській області, яке оглянуто в судовому засіданні, власником автомобіля марки «HUMMER», модель НЗ, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3, є ОСОБА_4.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Приморського районного суду м.Одеси перебуває цивільна справа 522/18467/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання права власності на автомобіль марки «HUMMER», модель НЗ, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_4.

Відповідно до відповіді на адвокатський запит ОСОБА_5 він, ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_3, сумнівається та публічно заперечує право власності ОСОБА_4 на автомобіль «HUMMER», модель НЗ, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Із інформації регіонального сервісного центру в Одеській області від 29 грудня 2016 року №31/15-260 вбачається, що 17 червня 2011 року в РБВ-1 ОСОБА_8 України в Одеській області автомобіль «HUMMER», модель НЗ, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3 зареєстрований за громадянкою ОСОБА_6. 27 березня 2013 року вказаний автомобіль знято з обліку для реалізації та перереєстрований за громадянином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відомості про peєстрацію вказаного автомобіля за ОСОБА_3 в територіальних сервісних центрах Одеської області відсутні.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що суд повинен був залишити позовну заяву ОСОБА_4 без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст.207 ЦПК України виходячи із наступного.

У відповідності до п.4 ч.1 ст.207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав розглядається в іншому суді.

Однак, хоча предметом спору по справі, яка перебуває на розгляді в Приморському районному суді м.Одеса є той самий автомобіль, що і по даній справі, однак субєктний склад осіб в даних справах, а також підстави позову є іншими.

Враховуючи наведене, Тернопільський міськрайонний суд не мав підстав залишити позовну заяву ОСОБА_4 без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст.207 ЦПК України.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що судом першої інстанції розглянуто справу із порушенням правил підсудності.

У відповідності до ч.1 ст.113 ЦПК України позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред'являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 2 ОСОБА_5 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.32), в звязку із чим вказана справа підсудна Тернопільському міськрайонному суду.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_5 неналежний відповідач та не має відношення до даної справи не заслуговують на увагу, оскільки позивач мотивував заявлені вимоги тим, що ОСОБА_5 публічно заперечив його право власності на автомобіль.

Також безпідставними є посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не повідомляв його про день і час розгляду справи, оскільки дане твердження спростовується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями із судовими повістками та копіями документів, які направлялися відповідачу на адресу його місця проживання, однак, не вручені останньому та повернулися до суду з відмітками в звязку із закінченням терміну зберігання (а.с.33, 63, 84).

Крім цього, колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на порушення судом ст.64 ЦПК України щодо недослідження оригіналу довідки-рахунку, на підставі якої позивач придбав спірний автомобіль.

У відповідності до ч.2 ст.64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Наявна в матеріалах справи копія довідки-рахунку належним чином завірена. Жодних клопотань про подання її оригіналу до суду не поступало.

Разом із тим колегія суддів погоджується з посиланням апелянта на те, що судом першої інстанції не вірно застосовано положення ст.392 ЦК України, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

У силу статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Права власника майна підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Аналогічна правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду України в справах № 6-34цс12 від 31 жовтня 2012 року, №3-191г14 від 23 грудня 2014 року, які відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування.

В судовому засіданні встановлено, що право власності ОСОБА_4 на спірний автомобіль підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні. Позивач набув право власності на даний транспортний засіб у встановлений законом спосіб.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивачу, як власнику спірного автомобіля, сумнівами, запереченнями та оспоренням належності йому цього майна, створюються якісь перешкоди у реалізації свого права власності.

Крім цього, представник апелянта ОСОБА_3 ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначила, що її довіритель жодним чином не ставить під сумнів право власності ОСОБА_4 на спірний автомобіль.

Таким чином, колегія суддів вважає, що право власності ОСОБА_4 на спірний автомобіль відповідачами не порушене.

Посилання представника позивача на те, що в звязку із діями відповідача ОСОБА_3 ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 22 серпня 2016 року на належний позивачу автомобіль накладено арешт та поставлено на спеціальний автомайданчик тимчасового затримання транспортних засобів №1 Одеської філії ДП МВС України Інформресурс колегія суддів до уваги не приймає, оскільки в судовому засіданні встановлено, що вказані процесуальні дії вчинено в звязку із розслідуванням кримінального провадження, та вони не можуть бути підставою для визнання права власності на майно в порядку, визначеному ст.392 ЦК України.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов частково судом першої інстанції надано не вірну оцінку обставинам справи, оскільки позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами заявлені вимоги.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог - регіональний сервісний центр №5141 МВС в Одеській області, ОСОБА_6 про визнання права власності та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_9