Справа 263/1197/17
Провадження № 2/263/812/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

14 липня 2017 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

при секретарі Єрмоленкові Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила у порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1.

На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 10 березня 2011 року у період її шлюбу із відповідачем придбана квартира АДРЕСА_1. Право власності на указану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 Оскільки указана квартира придбана у період шлюбу за спільні кошти подружжя та в інтересах сімї, домовленості щодо визначення часток в указаній квартирі між сторонами не має, у добровільному порядку відповідач не бажає здійснити розподіл указаної квартири, позивач просила позовні вимоги задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не зявилася, причин неявки суд не повідомила.

Представник позивача ОСОБА_3 до судового засідання не зявилася, попередньо подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у разі неявки відповідача не заперечували проти проведення розгляду справи в заочному порядку, на позовних вимогах наполягала.

Відповідач повторно у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Суд вважає, що причини неявки відповідача, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи, не є поважними, у звязку з чим зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України.

Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у звязку із розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Виконуючи вимоги, передбачені ст. ст. 10, 212-214 ЦПК України суд виходить з такого.

Судом установлено, що 24 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 24 липня 2007 року зроблений актовим запис за № 609. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та жінки: ОСОБА_2.

Згідно із договором купівлі-продажу нерухомого майна від 10 березня 2011 року, укладеного між ОСОБА_5, яка діє від свого імені та імені ОСОБА_6, та ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_7, ОСОБА_2 придбав квартиру № 55, що знаходиться за адресою: вул. Зелінського, 23, м. Маріуполь, Донецька область, загальною площею 62,2 кв. м, жилою площею 45,1 кв. м. Відповідно до п. 2.1 договору продаж квартири вчиняється за узгодженою між сторонами ціною 280 000 грн. Згідно з п. 6.8 договору, продавець ОСОБА_5, що є також представником продавця ОСОБА_6, своїм підписом під цим договором підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність щодо неї претензій фінансового характеру.

Згідно з п. 4.5 договору купівлі-продажу, придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою згодою дружини покупця ОСОБА_2 ОСОБА_1, яка постійно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 «Б», гуртожиток, кімната № 311, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 10 березня 2011 року за реєстровим № 386.

Право власності за ОСОБА_2 на указану квартиру зареєстровано Маріупольським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 29 березня 2011 року за реєстраційним номером 3796654.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом (ст. 71 СК України).

З огляду на викладене, враховуючи, що спірна квартира придбана сторонами у період перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, доказів про те, що така придбана за особисті кошти одного подружжя жодною стороною суду не представлено, приймаючи до уваги презумпцію сумісної власності подружжя, слід дійти висновку, що у порядку поділу спільної сумісної власності за позивачем необхідно визнати право власності на ? частини такої квартири.

Одночасно учасниками процесу повідомлено суд, що спірна квартира придбана у кредит та на теперішній час перебуває в іпотеці, однак доказів, як це передбачено положеннями ст. ст. 10, 59, 60 ЦПК України суду не представлено.

Також, з метою усунення розбіжностей щодо можливого порушення прав кредитора чи іпотекодержателя, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Разом з тим поділ спільного майна подружжя не впливає на положення договору іпотеки, оскільки відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, і іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна.

Отже, у будь-якому випадку поділ майна подружжя, яке перебуває в іпотеці, таку не припиняє та не може створювати негативних наслідків для кредитора (іпотекодержателя).

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору в сумі 1 400 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 60, 64, 69, 70, 71, 73 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, задовольнити.

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частини квартири № 55, що знаходиться за адресою: вул. Зелінського, 23, м. Маріуполь, Донецька область, загальною площею 62,2 кв. м, жилою площею 45,1 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 400 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Позивач, який брав участь у справі, але не був присутнім у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.М. Музика