Справа № 149/1336/15-ц Провадження № 22-ц/772/1674/2017 Головуючий в суді першої інстанції Вергелес В. О.
Категорія 27Доповідач Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Марчук В.С.

Суддів: Панасюка О.С., Сопруна В.В.

При секретарі: Ліннік Я. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним і за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 травня 2017 року,

В с т а н о в и л а :

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась у Хмільницький міськрайонний суд з вказаним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Свої вимоги мотивувала тим, що згідно розписки від 26.02.2010 року її чоловік ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4 50000 доларів США. Оскільки предметом позики є валютні цінності у вигляді іноземної валюти, яка є різновидом майна, то відповідно до ч.3 ст. 65 СК України мала бути її письмова згода на укладення її чоловіком ОСОБА_3 договору щодо цього цінного майна, проте, вона такої згоди не давала, що зумовлює недійсність договору.

Крім того, відповідно до висновку №62/14 експертного почеркознавчого дослідження від 29.12.2014 року, розписка від імені ОСОБА_3 підписана не ним, що свідчить про те, що вказані кошти останній у ОСОБА_4 не отримував.

З урахуванням вказаного, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним договір позики у формі розписки від 26.02.2010 року.

В ході розгляду справи, ОСОБА_3, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, також звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики. Свої вимоги він мотивував тим, що про існування розписки від 26.02.2010 року дізнався в серпні 2014 року після отримання копії позовної заяви про стягнення боргу з нього на користь ОСОБА_4 за вказаною розпискою.

Проте у даній справі не заперечував факту укладення договору та того, що він розписки не підписував.

Далі ОСОБА_3 вказує, що підпис у розписці йому не належить, про що свідчить той же Висновок №62/14 експертного почеркознавчого дослідження від 29.12.2014 року, тому також просив суд договір позики у вигляді розписки визнати недійсним.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12.05 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики і за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики - відмовлено за недоведеністю позовних вимог. При цьому суд посилався на наявність у матеріалах справи рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за вказаним договором позики, де встановлено, що договір відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України і позов задоволений.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що суд не з'ясував всіх фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки у справі не була проведена почеркознавча експертиза, що призвело до ухвалення незаконного та несправедливого рішення. Просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити обидва позови.

Колегія суддів, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавшивсівимогицивільногосудочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основіповно і всебічноз'ясованихобставин, на якісторонипосилаються як на підставусвоїхвимог і заперечень, підтвердженихтимидоказами, якібулидосліджені в судовому засіданні.

При ухваленніоскаржуваного рішення, судом було дотримано вказаних правових вимог.

Так, відмовляючи у позовах, суд виходив з наступного.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року у справі № 149/4092/13-ц частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 Вирішено: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в загальній сумі 435684,20 гривень, із яких сума основного боргу 399650 гривень, три відсотки річних в сумі 36034,20 гривень, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 гривні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказаним рішенням у справі № 149/4092/13-ц встановлено юридичні факти того, що 26 лютого 2010 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 50000 доларів США без будь-яких процентів строком на шість місяців, про що останній в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 склав відповідну письмову розписку. Обставини передачі ОСОБА_3 обумовленої суми коштів, окрім розписки, знайшли своє підтвердження в поясненнях позивача та свідченнях допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в присутності яких ОСОБА_3 отримував грошові кошти та письмово засвідчував даний факт. Позичальником 26.02.2010 року була написана розписка про отримання ним позики в сумі 50000 доларів США у ОСОБА_4 Даною розпискою визначені всі істотні умови договору (предмет, сторони, ціна, строк повернення), а тому вона є належним підтвердженням укладення правочину. Сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору щодо його предмету та строку виконання. Обставини передачі грошових коштів саме у доларах США випливають як із самого змісту розписки так із пояснень свідків, які підтвердили, що предметом позики були долари США зібрані в п'ять пачок, які ОСОБА_3 особисто переглядав. Письмова розписка від 26.02.2010 року є належним підтвердженням укладення правочину між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.(а.с.53-56, т.1, 215-216 т.2).

Виходячи з викладеного та того, що позивач ОСОБА_3 і відповідач ОСОБА_4 у даній справі, є тими самими особами, щодо яких встановлені обставини рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року у справі № 149/4092/13-ц, то суд правомірно застосував ч.3 ст. 61 ЦПК України та взяв за основу встановлені зазначеним рішенням обставини, оскільки у цій процесуальній нормі вказано, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи щодо яких встановлені ці обставини.

У абзаці другому пункту сьомого Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» теж говориться про звільнення від доказування обставин, встановлених судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, у тому разі коли в них беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини.

Відповідно до касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 10 квітня 2014 року у справі № 149/4092/13-ц, зазначене рішення суду першої інстанції було залишене без змін теж уже зазначеною ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 10 квітня 2014 року ( а/с 12 т.2).

Отже, в силу ч.1 ст. 223 ЦПК України, 10 квітня 2014 року рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року набрало законної сили.

Те, що воно не змінене та не скасоване в касаційному порядку, визнано сторонами у справі, тому не доказується відповідно до норми ч.1 ст. 61 ЦПК України.

У вказаному рішенні Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року, крім того, встановлені обставини про те, що позичальником ОСОБА_3 26.02.2010 року була написана розписка про отримання ним позики у сумі 50000 доларів США у ОСОБА_4 і даною розпискою визначені всі істотні умови договору ( предмет, сторони, ціна, строк повернення), тому вона є належним підтвердженням укладення правочину, з огляду на що суд прийшов до висновку про те, що сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору щодо його предмету та строку виконання, а тому даний договір відповідає вимогам ст. 1046 ЦЦК України. (а/с54 т.1).

Ще рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року встановлено, що 26 лютого 2010 року ОСОБА_4 позичив ОСОБА_3 50000

доларів США без будь-яких процентів строком на шість місяців, про що останній у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 склав відповідну письмову розписку.

Обставини передачі ОСОБА_3 обумовленої суми коштів, окрім розписки, знайшли свої

підтвердження в поясненнях позивача ОСОБА_4 та свідченнях допитаних у судовому

засіданні свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6, в присутності яких ОСОБА_3 отримував грошові кошти та письмово засвідчував даний факт (а/с 53 т.1).

У цьому ж рішенні Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року вказано, що до зазначених висновків суд дійшов, в тому числі, дослідивши оригінал розписки від 26.02.2010 року, відповідно до якої були позичені ОСОБА_3 у ОСОБА_4 50000 доларів США (а/с53 т.1).

Розписка про те, що ОСОБА_3 позичив 26 лютого 2010 року у ОСОБА_4 50000 доларів США, дійсно містить підписи ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які були допитані, як свідки при ухваленні рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року ( а/с52 т.1).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у своєму рішенні підставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, врахувавши обставини написання та підписання розписки саме ОСОБА_3, встановлені рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року.

З огляду на встановлені обставини рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року щодо спірного договору позики, суд також правомірно відхилив клопотання представника ОСОБА_3 ОСОБА_8 від 11.05.2017 року (а/с193). З цих же підстав відхилене клопотання цього ж представника колегією суддів під час перегляду даної справи в апеляційному порядку.

Посилання обох позивачів у своїх позовних заявах на висновок №62/14 експертного почеркознавчого дослідження від 29.12.2014 року, як на доказ того, що розписка від імені ОСОБА_3 підписана не ним (а/с 1, 63 т.1), є безпідставним, оскільки дане дослідження не є доказом в розумінні ст. 58 ЦПК України, а крім того, досліджувався не оригінал розписки, а лише копія ( а/с57-58 т.1).

Щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_2, то вона грунтується теж на недоведеності позовних вимог.

Дійсно, відповідно до абзацу другого пункту сьомого Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Як видно з рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року, позивачка ОСОБА_2 не брала участі у розгляді справи №149/4092/13-ц, тому обставини даної справи мали бути встановлені на загальних підставах, що судом і було зроблено.

Так, в оскаржуваному рішенні суду вказано, що доводи позивача ОСОБА_2. про те, що так як предметом позики є валютні цінності у вигляді іноземної валюти, яка є різновидом майна, то відповідно до ч. З ст. 65 СК України мала бути її письмова згода на укладення її чоловіком ОСОБА_3 договору щодо цього майна, яким є іноземна валюта, проте вона такої згоди не давала і це зумовлює недійсність договору позики на 50000 доларів США у формі розписки від 26.02.2010 року, не грунтуються на вимогах Закону.

Далі судом зазначено, що частинами 1, 2 статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Ще суд зіслався на норми ст. 369 ч.2 ЦК України і ст. 65 СК України та зробив правильний висновок про те, що згода другого з подружжя необхідна лише при реалізації права одного з подружжя виключно на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а згода на укладення договору позики чи кредитного договору іншого подружжя чинним законодавством України не передбачена.

Щодо іншої підстави недійсності договору позики у формі розписки від 26.02.2010 року, а саме, тієї, що розписка від імені ОСОБА_3 підписана не ним, що свідчить про те, що 50000 доларів США ним від ОСОБА_4 не отримувалися, то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вона теж не доведена, виходячи з наступного.

Як уже було зазначено, цю підставу позивачка підтверджує висновком №62/14 експертного почеркознавчого дослідження від 29.12.2014 року, де вказано, що розписка від імені ОСОБА_3 підписана не ним (а/с 1, 63 т.1). Колегія суддів встановила, що дане дослідження не є доказом в розумінні ст. 58 ЦПК України, а крім того, досліджувався не оригінал розписки, а лише копія ( а/с57-58 т.1).

Крім того, колегія суддів вважає належним та допустимим доказом дійсності оспорюваного правочину саме рішенняХмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року, оскільки у ньому досліджувалися обставини щодо предмета даного позову - розписки ОСОБА_3 від 26.02.2010 року.

Зі вказаного рішення суду слідує, що представник відповідача, яким у тій справі був ОСОБА_3, заперечував проти позову лише з тих підстав, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували як сам факт укладення між сторонами договору позики так і факт передачі ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 50000 доларів США, оскільки у наявній розписці відсутні всі істотні умови, яким має відповідати письмовий правочин. Крім того, представник відповідача звернув увагу суду, що позовна заява здана ОСОБА_4 на пошту 27.08.2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності, а відтак просив застосувати при розгляді даної справи положення ч. З ст. 267 ЦК України.

Таким чином, ОСОБА_3, на час розгляду позову ОСОБА_4 до нього про стягнення грошових коштів за договором позики, не ставив під сумнів свій підпис у розписці, яка свідчила про укладення договору позики.

Такий висновок слідує і з касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 10 квітня 2014 року у справі № 149/4092/13-ц ( а/с 12 т.2).

Більше того, прохання про застосування строку позовної давності, викладене, як у зазначеному рішенні Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22.01.2014 року так і у вищевказаній касаційній скарзі, говорить про визнання позову ОСОБА_3, а не про заперечення свого підпису.

На те, що ОСОБА_3 не ставив під сумнів свій підпис у розписці на час розгляду справи за № 149/4092/13-ц, вказує і його тодішня поведінка, оскільки ні ним, ні його представником не заявлялося клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Отже, висновок суду про недоведеність позовних вимог позивачкою ОСОБА_2 підставний, він грунтується на повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які посилалися сторони у своїх вимогах та запереченнях і підтверджується дослідженим у судовому засіданні доказами.

Доводи апелянтів, що довести той факт, що підпис вчинений не ОСОБА_3 неможливо в інший спосіб ніж проведенням експертизи спростовується нормою ч.2 ст. 212 ЦПК України, де вказано, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином, на думку колегії суддів, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги його не спростовують, тому апеляційну скаргу, як безпідставну, слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін, в силу ст. 308 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набираєзаконноїсили з моменту їїпроголошення та з цього ж моменту протягом 20 днівможе бути оскаржена в касаційному порядку до Вищогоспеціалізованого суду України з розглядуцивільних і кримінальних справ.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук