РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого - судді Загороднюка В.І.,

при секретарі Міневич Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних у звязку з невиконанням рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2014 року, яким було частково задоволено первісний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням квартири, та стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 195493,00 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У звязку з цим позивачі звернулися до суду із позовною заявою та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просили стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 3% річних та інфляційні витрати у сумі 239388,13 грн. (двісті тридцять девять тисяч триста вісімдесят вісім гривень тринадцять копійок), з яких інфляційні витрати 220606,63 грн. (двісті двадцять тисяч шістсот шість гривень шістдесят три копійки) та 3 % річних 18781,50 грн. (вісімнадцять тисяч сімсот вісімдесят одна гривня пятдесят копійок) за період з 15 березня 2014 року по 31 березня 2017 року на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних частках на користь кожного, стягнути солідарно з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 2563,00 грн. (дві тисячі пятсот шістдесят три гривні) на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а також стягнути солідарно з відповідачів витрати на правову допомогу у розмірі 12800,00 грн. (дванадцять тисяч вісімсот гривень) на користь ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на наступні обставини.

14 березня 2014 року рішенням Апеляційного суду Одеської області було часткового задоволено первісний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням квартири, і приведення будинку в попередній стан та стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 195493,00 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення набрало законної сили в момент його проголошення, тобто 14.03.2014р. Станом на момент подання позову відповідачами рішення суду не виконано, у звязку з чим позивачами було подано на примусове виконання до Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції виконавчий лист у справі.

Позивачі також зазначають, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, зобовязання відповідачів щодо сплати грошових коштів у розмірі 205493,00 грн. виникло 14.04.2014р. на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 14.03.2014р.

При цьому позивачі посилаються на ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також позивачі посилаються на п. 8 розділу «Зобовязання, що виникають з договорів та інших правочинів» листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2011р., відповідно до якого аналіз ст. 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Позивачі зазначають, що в постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України № 6-113цс14 від 01.10.2014р. у справі про стягнення суми інфляційних витрат та № 3 % річних за несвоєчасне виконання вироку суду про стягнення матеріальної та моральної шкоди судом було надано такі висновки: «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові».

Крім цього, позивачі звертають увагу суду на постанову судової палати у цивільних справах Верховного суду України № 5-86кз16 від 30.03.2016р., якою суд визнав обґрунтованими висновки судів апеляційної та касаційної інстанції, якими було встановлено, що рішенням суду з боржника було стягнуто грошову суму авансу і таке зобовязання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобовязанням, яке боржник належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь кредитора інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобовязання, оскільки боржник зобовязаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Оскільки відповідачами до теперішнього часу не виконано грошового зобовязання в розмірі 205493,00 грн., яке виникло на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 14.03.2014р., позивачі просять стягнути інфляційні витрати та 3% річних за час прострочення зобовязання.

В судове засідання зявився особисто позивач - ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_7, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Відповідачі, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, до судового засідання не зявились, про час та місце розгляду справи судом повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

До судового засідання зявився представник відповідача, ОСОБА_5, ОСОБА_8, позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні, надала суду письмові заперечення проти позову.

Представник відповідача вважала позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, посилаючись при цьому на наступне.

Відповідно до листа Верховного суду України від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» статтею 625 ЦК регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, висновок якого має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, що передбачено ч.1 ст. 360-7 ЦПК України.

Представник відповідача зазначала, що до винесення рішення між сторонами не існувало жодного грошового зобовязання, а судовим рішенням було стягнуто відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна позивачів, а саме квартири АДРЕСА_1 шляхом здійснення відповідачами реконструкції власної квартири № 2 у цьому ж будинку.

Тобто, зобовязання між сторонами є деліктними (зобовязаннями з відшкодування шкоди).

Крім цього, згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 року № 10-74/0/4-13 відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди.

Окрім цього, представник відповідача вказувала на те, що Верховний суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15 зазначив, що при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України

Тому між сторонами виникли деліктні зобовязання саме з приводу завдання шкоди, на яке не можуть нараховуватися 3 % річних та інфляційні втрати.

Також, представником відповідача було звернуто увагу суду на те, що передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується, зокрема, до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, а саме ст. 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція, висловлена Верховним судом України у постанові від 20 січня 2016 року № 6-2759цс15, висновок якого має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, що передбачено ч.1 ст. 360-7 ЦПК України.

Відносини між сторонами виникли з приводу виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 14.03.2014р. про стягнення матеріальної та моральної шкоди, тобто регулюються спеціальним Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 89 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції від 19.10.2016р. та статтею 75 у редакції від 17.02.2017р.) передбачено відповідальність боржника за невиконання судового рішення у вигляді накладення штрафу за постановою державного виконавця та звернення з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності.

Перевіривши вказані доводи представника відповідача суд вважає за можливе визнати їх обґрунтованими.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, повно та всебічно проаналізувавши представлені докази, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином та у визначений ним строком.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач в якості підстави для задоволення позовних вимог посилався на правову позицію, висловлену Верховним судом України у постанові від 01.10.2014р. по справі № 6-113цс14.

Дійсно відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд вважає, що при винесенні рішення у даній справі існують підстави відступити від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014р. у справі № 6-113цс14, оскільки в 2016 році Верховний Суд України свою правову позицію щодо застосування норми ч. 2 ст. 625 ЦК України до правовідносин по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, які виникли на підставі судового рішення, фактично змінив, хоча про це у відповідних постановах прямо не зазначено.

Так, відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 року у справі № 6-3019цс15, при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016р. у справі № 6-2759цс15, при розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15, частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Також суд бере уваги висновки, викладені у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 року № 10-74/0/4-13, відносно того, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди.

Суд не приймає до уваги посилання позивачів на постанову судової палати у цивільних справах Верховного суду України № 5-86кз16 від 30.03.2016р. оскільки повністю до даних правовідносин вказані висновки Верховного Суду України застосувати не можна через те, що такий висновок стосується дещо інших обставин справи та правовідносин. Зокрема, у справі, яку розглядав Верховний Суд України, предметом стягнення були штрафні санкції, нараховані у звязку з невиконанням рішення суду, ухваленого в договірних відносинах (відносинах з приводу невиконання рішення про стягнення авансу за попереднім договором купівлі-продажу).

Ураховуючи зазначене до правовідносин, що склалися між сторонами, правила статті 625 ЦК України застосуванню не підлягають, тому заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову, у відповідності до ст.ст.79, 88 ЦПК України, сплачені позивачем судові витрати поверненню не підлягають.

Керуючись положеннями ч. 6 ст. 154 ЦПК України, суд скасовує вжиті ухвалою від 04.08.2016р. заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер майна 20243044.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-61, 64, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних відмовити в повному обсязі.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 04.08.2016р., у вигляді арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер майна 20243044 скасувати.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня винесення рішення.

Суддя В.І. Загороднюк

10 липня 2017 року