Справа № 405/8174/16-ц
Провадження №2/405/1718/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2017 рокуЛенінський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого судді: Іванової Л.А.

при секретарі: Береді Я.І.,

за участю позивача: ОСОБА_1

та відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з даним позовом до відповідача ОСОБА_2, який є батьком малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначивши на його обґрунтування, що він проживає за адресою: АДРЕСА_1 та є власником автомобіля марки Renault Kangoo, державний номерний знак НОМЕР_1. 16.07.2016 року його авто стояло у дворі будинку, в якому він проживає, біля четвертого під'їзду за адресою: АДРЕСА_3. Ввечері, близько 20 год. 00 хв. у дворі за вищевказаною адресою гралися діти, двоє з яких кидались камінням один в одного, та дані події побачив його (позивача) сусід - ОСОБА_4, який і повідомив його (позивача) про те, що дітикидаючись камінням одне в одного, попали у його (позивача) автомобіль, розбивши лобове скло автомобіля. Почувши таку інформацію він (позивач) вийшов у двір, щоб перевірити стан свого авто, та впевнившись в тому, що лобове скло дійсно пошкоджене, а саме: на ньому з'явилася тріщина у формі дуги довжиною близько 15 см, він (позивач) одразу зателефонував до чергової частини Кіровоградського відділу поліції ГУ НП України в Кіровоградській області з повідомленням про вчинене. Очікуючи приїзду представників поліції, йому (позивачу) вдалося з'ясувати, що каміння в його машину кинув ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який перебував у дворі за вищевказаною адресою без батьківського нагляду, однак, на момент того, коли він (позивач) вийшов до свого автомобіля, дитини - ОСОБА_3 вже у дворі не було, при цьому, діти, які гралися у дворі повідомили його (позивача) про те, що ОСОБА_3 втік додому. Згодом, під час очікування правоохоронних органів, до нього (позивача) підійшла жінка, яка представилася ОСОБА_9 - матір'ю ОСОБА_3 та повідомила, що її син, прийшовши додому, зізнався у скоєному, тому вона прийшла впевнитися, що скло дійсно розбите. Пересвідчившись в тому, що скло дійсно розбите, вона повернулася додому, та на його (позивача) прохання зачекати представників поліції, вона відповіла, що згодом підійде батько дитини, та залишила номер мобільного телефону. Пізніше, через 40-50 хвилин до місця події прибув батько дитини - ОСОБА_2, який повністю заперечив факт причетності його сина до скоєного.

Крім того, позивач зазначив, що оперативною групою Кіровоградського відділу поліції ГУ ГП України в Кіровоградській області було проведено перевірку та допитано свідків, за результатами якої інформація за його (позивача) зверненням підтвердилася, однак, у зв'язку з тим, що сума завданих збитків малозначна, в даній події не вбачалося ознак злочину, на підставі чого за результатами перевірки матеріалів ЄО № 32431 від 28.07.2016 року, вищевказану перевірку було закінчено.

Вказав, що завдана його майну шкода не відшкодована, при цьому, вартість лобового скла автомобіля марки Renault Kangoo, та вартість роботи по його встановленню складає близько 10 000 грн. Зазначив, що оперуповноваженим Кіровоградського ВП ГУНП України в Кіровоградській області йому (позивачу) та відповідачу було запропоновано вирішити даний спір мирним шляхом, однак, відповідач відмовився від цього, стверджуючи, що його син не причетний до пошкодження вказаного вище автомобіля. Вказав, що така поведінка відповідача змусила його (позивача) постійно думати про те, як вчинити в даній ситуації, звертатися до суду чи ні, що значно вплинуло на його (позивача) емоційний стан, викликало нервові зриви та порушило нормальний сон, при цьому, коли тріщина на лобовому склі автомобіля почала збільшуватися, його (позивача) психологічний стан почав погіршуватися, так як лобове скло потребувало заміни, однак такої фінансової можливості на це він (позивач) не має, що змусило його та членів його родини користуватися громадським транспортом, що викликало суттєві незручності у пересуванні, у зв'язку з чим, розмір заподіяної йомуморальної шкоди оцінив у розмірі 7 000 грн.

З огляду на викладене вище, та з посиланням на ст.ст.23, 1166, 1178 ЦК України позивач вважає, що збитки, які завдані неправомірними діями малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, повинні бути відшкодовані батьками малолітньої дитини, зокрема, відповідачем ОСОБА_2, з якого позивач просив стягнути 10 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 7 000 грн. 00 коп. за спричинену йому моральну шкоду.

Під час судового розгляду справи позивачем ОСОБА_1 в порядку ч.2 ст.31 ЦПК України подана заява про зменшення розміру позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, розмір якої позивач визначив в сумі 7 215 грн. 50 коп.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням зменшення розміру позовних вимогв частині матеріальної шкоди підтримав з підстав, зазначених у позові, просив позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на його користь 7 125 грн. 50 коп. матеріальної шкоди та 7 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідач ОСОБА_2, який є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та недоведеними, заперечував щодо задоволення позову, підтримав подані письмові заперечення проти позову, на обґрунтування яких зазначив, що позивач ОСОБА_1 не вказав, як саме він з'ясував, хто розбив скло його автомобіля, оскільки сам позивач особисто не бачив, хто завдав йому матеріальну шкоду, при цьому, коли позивач прибув на місце події його (відповідача) сина там не було, у зв'язку з чим залишається не зрозумілим походження отриманої позивачем інформації про безумовну вину малолітнього ОСОБА_3 в заподіянні матеріальної шкоди та обставин, за яких позивач дійшов такого висновку. По суті, позивач ОСОБА_1 просто «призначив» винуватця, а заявлені ним звинувачення в завданні матеріальної шкоди є безпідставними, необгрунтованими жодним об'єктивним доказом, та є такими, що носять голослівний характер. Крім того, позивач посилається на проведену працівниками Кіровоградського відділу поліції перевірку, за матеріалами якої нібито було встановлено вину малолітнього ОСОБА_3, однак, висновок за результатами розгляду матеріалів ЄО № 32431 від 28.07.2016 року лише підтвердив, що «діти кинули каміння», при цьому, ні вказаний висновок, ні лист в.о. начальника Кіровоградського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_5 № 8096/01/117/13-2016 від 07.10.2016 року, ні будь-які інші матеріали відділу поліції не містять жодних посилань на конкретну особу, винну в заподіянні позивачу матеріальної шкоди, а те, що малолітній ОСОБА_3 нібито має хоч якусь причетність до скоєного, - нічим не встановлено та відповідних доказів цьому позивач не надав. Також відповідач зазначив, що позивач ОСОБА_1 нічим не обґрунтував нарахування заявлених у позовній заяві розмірів сум грошових коштів, зокрема, заявляючи суму матеріальної шкоди в розмірі 10 000 грн., будь-яких доказів існування відповідних нарахувань позивач не надав, крім того, в частині відшкодування моральної шкоди позивач не довів її заподіяння, настання негативних наслідків та не обгрунтував нарахування саме цієї суми коштів. Окрім того, зазначив, що на підставі ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України позивач повинен довести, що шкода була завдана майну (можливо, тріщина на склі була і до 16.07.2016 року); встановити розмір цієї шкоди у грошовому виразі; довести наявність причинно-наслідкового зв'язку між завданою шкодою та діями особи, яка нібито цю шкоду завдала, в свою чергу, на його (відповідача) переконання, позивачем жодної з зазначених вимог не доведено.

Заслухавши пояснення позивача, заперечення проти позову відповідача,пояснення свідка, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 08.12.2012 року, належить транспортний засіб марки Renault Kangoo, 2010 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1.

Крім того, з наданих позивачем фотокопій матеріалів перевірки за фактом повідомлення №ЄО № 32431 від 16.07.2016 року, судом встановлено, що відповідно до рапорту старшого інспектора чергового Кіровоградського відділу поліції ГУ НП в Кіровоградській області майора поліції ОСОБА_6 16.07.2016 року о 21 год. 01 хв. до чергової частини Кіровоградського відділу поліції ГУ НП в Кіровоградській області зі служби 102 надійшло повідомлення від ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, про те, що на АДРЕСА_3 на подвір'ї діти кинули каміння в бокове скло автомобіля заявника (рено білого кольору д/н НОМЕР_2) та розбили скло.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 16.07.2016 року, доданої до матеріалів перевірки, останній просив органи поліції прийняти міри щодо громадянина ОСОБА_3, 2009 року народження, а, по можливості, і до його батьків, який 16.06.2016 року приблизно о 20.00 год. за адресою АДРЕСА_3 біля 4-го під'їзду кинув каміння в лобове скло, належного йому авто Рено, номерний знак НОМЕР_1, в результаті чого скло отримало механічні пошкодження.

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_1, останній зазначив, що 16.07.2016 року приблизно о 20.00 год. до нього за місцем його мешкання прийшов його сусід ОСОБА_4, повідомивши його про те, що його автомобіль Рено Кенго, білого кольору, номерний знак НОМЕР_1, який стоїть під під'їздом його будинку отримав механічні пошкодження, а саме, як пояснив сусід, невідомий йому хлопчик кинув каміння, яке потрапило в лобове скло автомобіля, в результаті чого на склі з'явилася тріщина у формі дуги довжиною приблизно 15 см. Як потім він дізнався, в даній події брав участь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, якого до його приходу не було, на місці події був батько хлопчика - ОСОБА_2, який повністю заперечив зазначену інформацію. Також зазначив, що до приїзду працівників поліції до його авто підійшла жінка на ім'я Олена, яка представилась матір'ю хлопчика та пояснила, що її син прийшов додому та нібито зізнався в тому, що дійсно він розбив скло автомобіля.

Крім того, відповідно до письмових пояснень ОСОБА_4, наданих 16.07.2016 року органам поліції, 16.07.2016 року приблизно о 20:00 год. він (ОСОБА_4.) став свідком того, як в його дворі за адресою АДРЕСА_3 двоє дітей гралися, а потім один із них, років п'яти на вигляд, почав кидати каміння в машину. Коли один із дітей жбурляв каміння, каміння попало у скло машини «Рено» білого кольору НОМЕР_1, власником якого є його сусід та товариш ОСОБА_1, та після того, як він побачив, як камінь попав в лобове скло автомобіля, він вийшов на вулицю, щоб подивитися на автомобіль, після чого покликав власника автомобіля та разом з ним виявили тріщину в лобовому склі.

Відповідно до висновку за результатами розгляду матеріалів ЄО № 32431 від 28.07.2016 року, складеного о/у Кіровоградського ВП ГУНП України в області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8, 16.07.2016 року до Кіровоградського відділу поліції ГУ НП України в області надійшло повідомлення від ОСОБА_1 про те, що по АДРЕСА_3 на подвір'ї діти кинули каміння в бокове скло його автомобіля (Рено) д.н.знак НОМЕР_2. В ході проведення перевірки про вказаний факт гр. ОСОБА_1, інформація підтвердилася, але в зв'язку з тим, що сума завданих збитків гр. ОСОБА_1 малозначна, в даній події не вбачається ознак злочину, у зв'язку з чим, перевірку по матеріалам ЄО № 32431 слід вважати закінченою.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні надав пояснення, за якими, він знаходився за місцем свого проживання в АДРЕСА_2, коли виходив з під'їзду будинку, побачив, як летить камінь, який попав в машину, належну позивачу, при цьому, камінь летів із-за заборчика, підійшовши до якого, він побачив чотирьох - п'ятьох дітей, та запитав, хто з них кидав каміння, побачив також хлопчика на вигляд років 6-7, який стояв, зігнувшись, та в рухах тримав каміння, яке одразу викинув, він (свідок) сказав, що камінь попав в машину, запитав, хто кидав каміння, діти почали кричати, що це саме цей хлопчик попав в машину, хлопчик почав плакати, побіг за батьками, а він пішов до позивача. Вказав, що удар камінням прийшовся в нижню частину лобового скла автомобіля, при цьому, тріщини не було, була лише відмітка від удару камінням. Також зазначив, що пояснення, які він надавав працівникам поліції, він особисто не писав, та в подальшому підписав їх, не читаючи.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.

До способів захисту цивільних прав серед іншого, належать: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а так само відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, враховуючи норми ч.2 ст.11, ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб'єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Підставу позову складають власне не норми матеріального права, які просить застосувати позивач, а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

Предметом позовних вимог позивача ОСОБА_1 є стягнення матеріальної шкоди в загальному розмірі 7 215 грн. 50 коп. та стягнення моральної шкоди у розмірі 7 000 грн.

Як на підставу позовних вимог позивач ОСОБА_1послався на те, що належному йому на праві власності майну - транспортному засобу автомобілю марки RenaultKangoo, державний номерний знак НОМЕР_1, який знаходився на подвір'ї будинку №23 по вулиці Куроп'ятникова в м. Кіровограді малолітнім синомвідповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,неправомірними діями, які виразилися в тому, що 16.07.2016 року останній кинув каміння, яке влучило в лобове скло автомобіля, в результаті чого на лобовому склі автомобіля з'явилася тріщина, чим спричинено автомобілю механічних пошкоджень, та, відповідно спричинено майнову шкоду, при цьому, розмір матеріальної шкоди позивачем зменшено під час судового розгляду справи з урахуванням проведеного спеціалістами ТОВ «Франк Моторс» огляду його автомобіля на предмет пошкодження лобового скла та його заміни, було встановлено точну вартість ремонту, яка відображена в наряді-замовленні №НЗ-0075297 від 22.03.2017 року, та яка становить загальну суму 7 215 грн. 50 коп.

Як на правові підстави позову в частині відшкодування матеріальної шкоди позивач зазначив ст.ст.1166,1167, 1178 ЦК України.

Крім того, матеріально-правові вимоги позивачем ОСОБА_1 пред'явлено до ОСОБА_2, який є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, актовий запис за №2047.

В свою чергу, судом відзначається, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Із аналізу змісту положень ст.ст. 1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України випливає, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача, при цьому суд захищає лише порушені права позивача, обставини дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач, та відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача.

З огляду на викладене вище, судом також відзначається, що за принципом змагальності, визначеним ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.2 ст.60 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст.57, 58, 59, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи, при цьому докази мають бути належними, тобто такими, що містять інформацію щодо предмета доказування, і допустимими, тобто такими, що можуть бути підтверджені певними засобами доказування, і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В свою чергу, судом відзначається, що позивач не надав суду будь-яких належних доказів щодо заподіяння йому матеріальної шкоди саме малолітнім сином відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, при цьому, посилання позивача на матеріали перевірки за фактом повідомлення ЄО № 32431 від 16.07.2016 року, не є належними доказами, оскільки, зазначені матеріали, і, зокрема, висновок за результатами розгляду матеріалів ЄО № 32431 від 28.07.2016 року, складеного о/у Кіровоградського ВП ГУНП України в області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8, не містять жодного посилання на конкретну особу, винну в заподіянні позивачу матеріальної шкоди, та відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Більш того, судом відзначається, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наведеними нормами ЦПК України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч.3 ст.61 ЦПК України, слід розуміти так, що учасники цивільного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, в іншій цивільній, кримінальній, господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Обставини, встановлені судовим рішенням, це юридичні факти (діяння та події), які судом визнані такими, що мали місце.

В свою чергу, висновок за результатами розгляду матеріалів ЄО № 32431 від 28.07.2016 року, складеного о/у Кіровоградського ВП ГУНП України в області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8, за заявою ОСОБА_1 про те, що 16.07.2016 року по АДРЕСА_3 на подвір'ї діти кинули каміння в бокове скло його автомобіля (Рено), номерний знак НОМЕР_1, та матеріали зазначеної перевірки, на які посилався позивач, які, на думку позивача, не підлягають доказуванню під час розгляду справи, не є такими, в розумінні положень ч.3 ст.61 ЦПК України, у зв'язку з чим зазначені обставини також мають бути доведені шляхом подання суду належних та допустимих доказів.

Крім того, судом відзначається, що під час судового розгляду справи позивач не заперечував та підтвердив суду ту обставину, що після 16.07.2016 року належний йому на праві приватної власності транспортний засіб Рено Кенгу, номерний знак НОМЕР_1 ним (позивачем) експлуатувався, крім того, після отримання автомобілем механічних пошкоджень він (позивач) не звертався до станцій технічного обслуговування автомобілів з приводу ремонту та/чи заміни пошкодженого лобового скла автомобіля, відповідно, безпосередньо під час судового розгляду справи по суті позивач лише 22 березня 2017 року звернувся до станції технічного обслуговування автомобілів та на підставі отриманого наряду-замовлення №НЗ-0075297 від 22.03.2017 року визначив розмір матеріальної шкоди.

Не заперечував позивач і тих обставин, що 16.07.2016 року відповідач пропонував викликати експерта з метою встановлення чи відсутності механічних пошкоджень автомобіля, та давності їх (пошкоджень) спричинення, однак працівники поліції повідомили про те, що експерт не з'явиться.

Із аналізу змісту положень ст.ст. 1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України слідує, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача, та за змістом зазначених вище положень Закону, суд захищає лише порушені права позивача, при цьому, на позивача ОСОБА_1 поряд з обов'язком довести факт порушення свого суб'єктивного права відповідачем, також покладено обов'язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов'язує настання певних правових наслідків, тобто, із цих положень випливає необхідність доведення таких фактів: наявність обставин, з якими закон пов'язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб'єктивного права відповідачем, в свою чергу, позивач під час судового розгляду справи не довів суду в порядку ст.60 ЦПК України шляхом подання належних та допустимих доказів зазначених фактів, на підставі чого суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 7 215,50 грн. з підстав їх недоведеності.

Крім того, позивачем ОСОБА_1 пред'явлено також позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 7 000 грн. 00 коп., які є похідними від заявлених позивачем позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, та які не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частина 3 ст.10 ЦПК України, визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Крім того, відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Разом з тим, суд вважає, що позивачем не доведено вини відповідача ОСОБА_2 в заподіянні йому (позивачу) моральних страждань, не встановлено будь-якого причинно-наслідкового зв'язку із заподіянням шкоди, при цьому, відповідно до п.6 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності з відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Враховуючи викладене вище та приймаючи до уваги недоведеність позивачем спричинення йому матеріальної шкоди відповідачем, який є законним представником малолітньої особи, суд приходить до висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог позивачем ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 7 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, та відмовою у зв'язку з чим в їх задоволенні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 15, 57-59, 60, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 7 215 грн. 50 коп. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 7 000 грн. 00 коп., - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ленінського районного суду

м. Кіровограда Л.А. Іванова