У Х В А Л А

3 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «ПтБ) відхилено, рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

22 травня 2017 року ПАТ «ПтБ» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) та статті 40 Закону України «Про іпотеку».

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ПАТ «ПтБ» посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року, в якій, на його думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву суд касаційної інстанції, який погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій, зазначив, що хоч банк і звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів зі спірного жилого приміщення як власник цього приміщення на підставі вимог, передбачених статтями 317, 319, 391 ЦК України, однак передане в іпотеку спірне жиле приміщення було придбане не за рахунок отриманих кредитних коштів. Пославшись на норми статей 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 24 грудня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком суду першої інстанції про те, що банк звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні жилим приміщення шляхом виселення відповідачів на підставі статей 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України як власник спірного майна, тому право власності банку підлягає захисту шляхом виселення відповідачів.

Хоч і зміст зазначених судових рішень і дає підстави для висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, але Верховний Суд України, усуваючи розбіжності у застосуванні зазначених заявником норм матеріального права у подібних правовідносинах, у постанові від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1484цс15) вже сформував висновок про те, що за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За нормами частини першої статті 3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, ухвала суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву не суперечить викладеному в зазначеній постанові Верховного Суду України висновку.

За таких обставин вважати заяву ПАТ «ПтБ» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення за заявою Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко