АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5241/17 Справа № 203/3835/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Єдаменко С.В. Доповідач - Пищида М.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого: - Пищиди М.М.,

суддів: - Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участі секретаря: - Григор»євої В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_7, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович, про визнання договорів позики з додатковими угодами недійсними, зобов'язання вчинити дії , -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання недійним договору позики від 19 вересня 2014 року, за реєстром № 786 та додаткових угод до нього № 1 від 25 лютого 2015 року та № 2 від 02 жовтня 2015 року.

В ході розгляду справи позивачкою неодноразово уточнювались та збільшувались позовні вимоги.

З урахуванням уточнення та збільшення позовних вимог позивачка просила визнати недійсними з моменту укладання: договір позики від 15 жовтня 2012 року між позивачкою та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. за реєстром № 1370 та додаткові угоди до нього, договір позики між позивачкою та відповідачем від 19 вересня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. за реєстром № 786 та додаткові угоди до нього № 1 від 25 лютого 2015 року за реєстром № 125, № 3 від 02 жовтня 2015 року за реєстром № 634, договір позики між позивачкою та відповідачем від 26 березня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. за реєстром № 201 та додаткову угоду № 1 до нього за реєстром № 635, в порядку реституції зобов'язати відповідача повернути усю отриману за договором позики переплату в розмірі 226 094 грн.

Позивачка обґрунтовувала вимоги тим, що дійсно укладала з відповідачем вказані вище договори позики, в яких сума позики була виражена в іноземній валюті - доларах США та євро, вважає, що такі умови договору не відповідають вимогам законодавства України щодо валютного регулювання, оскільки єдиним платіжним засосом на території України є гривня.

Крім того, позивачка вказувала, що договорами передбачена сплата процентів за користування грошовими коштами, що свідчить про надання фінансових послуг, на що відповідач не має права, оскільки надання таких послуг можливе лише фінансовими установами.

Також посилалась на факт відсутності передачі грошових коштів в розмірах та на умовах, вказаних у договорах.

Посилаючись на зазначені обставини позивачка вважає, що договори позики та додаткові угоди до них мають бути визнані недійсними.

У зв'язку з тим, що позивачкою передано відповідачу більшу суму в гривні, ніж еквівалент в національній валюті сум іноземної валюти вказаних в договорах на відповідні дати, просила зобов'язати відповідача повернути різницю в розмірі 226 094 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договорів позики з додатковими угодами недійсними, зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити по справі нове рішення яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що судом не встановлений факт невідповідності вказаних правочинів вимогам законодавства України.

Така позиція районного суду правильна.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 жовтня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_9 було укладено договір позики, за яким остання отримала грошові кошти у розмірі 184 000 євро та 690 000 доларів США зі строком остаточного повернення - до 15 квітня 2013 року (т. 1 а.с. 74).

25 квітня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1, якою суму позики змінено, визначено нову суму - 660 000 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики - до 15 липня 2014 року (т. 1 а.с. 75).

19 вересня 2014 року до договору позики від 15 жовтня 2012 року було укладено додаткову угоду № 2, якою суму позики змінено, визначено нову суму - 705 000 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики - до 16 грудня 2014 року (т. 1 а.с. 76).

25 лютого 2015 року до договору позики від 15 жовтня 2012 року було укладено додаткову угоду № 3, якою суму позики змінено, визначено нову суму - 777 000 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики - до 30 вересня 2015 року (т. 1 а.с. 77).

02 жовтня 2015 року до договору позики від 15 жовтня 2012 року було укладено додаткову угоду № 4, якою суму позики змінено, визначено нову суму - 675 000 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики - до 31 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 78).

Крім того, 19 вересня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_9 було укладено договір позики, за яким остання отримала грошові кошти у розмірі 96 160 євро та 129 250 доларів США зі строком остаточного повернення - до 28 грудня 2014 року (т. 1 а.с. 8).

25 лютого 2015 року до вказаного договору було укладено додаткову угоду № 1, якою суму позики змінено, визначено нову суму - 101 330 євро та 140 250 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики - до 30 червня 2015 року. (т. 1 а.с. 9).

02 жовтня 2015 року до договору позики від 19 вересня 2014 року було укладено додаткову угоду № 2, якою суму позики змінено, визначено нову суму - 79 958 євро та 77 625 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики - до 31 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 10).

Також, 26 березня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_9 було укладено договір позики, за яким остання отримала грошові кошти в розмірі 343 750 доларів США зі строком остаточного повернення - до 30 листопада 2015 року (т. 1 а.с.а.с. 89 - 90).

02 жовтня 2015 року до вказаного договору було укладено додаткову угоду № 1, якою суму позики змінено, визначено нову суму - 280 250 доларів США, встановлено строк остаточного повернення позики - до 31 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 91).

На підставі вказаних договорів між сторонами відбувались відповідні розрахунки щодо передачі та повернення грошових коштів про що складались розписки (т. 1 а.с. а.с. 14 -15, 50 - 51, 80 - 88, 125 - 128).

02 жовтня 2015 року між ОСОБА_5 від імені якої діяв ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було укладено договір про переведення боргу за договором позики, згідно якого боржником щодо повернення позики в розмірі 280 250 доларів США став ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 49).

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання про валюту виконання зобов'язання суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Крім цього, відповідно до п.п. г) п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» потребують індивідуальної ліцензії операції з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або застави. Таким чином, використання іноземної валюти для її передачі в позику відповідної ліцензії не потребує.

Колегія суддів не може прийняти доводи апелянта щодо невідповідності договорів позики вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» , оскільки відповідно до ч.ч. 1 - 2 ст. 2 вказаного Закону він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону учасники ринку фінансових послуг - особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об'єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; споживачі фінансових послуг. Законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг можуть визначатися інші учасники ринків фінансових послуг.

Районний суд правильно визначення з тим, що відповідач не належить до фінансових установ і не виступає у спірних правовідносинах як учасник ринку фінансових послуг, суд приходить до висновку, що дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» на ці відносини не розповсюджується. Крім того, суд відзначає, що вказаний вище закон не містить положень про можливість надання грошових коштів в позику виключно фінансовими установами і не обмежує громадян в праві укладання договорів позики на підставі норм Цивільного кодексу України.

З'ясувавши в достатньому повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінки, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: