Справа № 466/6704/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Невойта П.С.

секретаря с/з ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води та зустрічний позов ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про усунення прав споживача та відшкодування моральної шкоди, -

у с т а н о в и в :

21.07.2016 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 5 902, 73 грн. та судових витрат.

В подальшому позовні вимоги були неодноразово збільшені та остаточно заявою від 05.05.17 (т.2 а.с.76-66) позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01.07.2014 по 30.04.2017 у розмірі 16914,10грн., інфляційні втрати в розмірі 1197,61 грн. та 3 % річних в розмірі 247,45грн., а всього 18359,16 грн., а також стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1 600 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог ЛМКП посилалося на те, що 02.02.2016 року позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу та стягнення з відповідача заборгованості за послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, інфляційних втрат та 3% річних, а також стягнення витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 15.02.2016 року відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу, оскільки стягнення трьох відсотків річних не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідач зареєстрована, проживає і є співвласником квартири 68 на вул. Ю.Липи, 43 у м. Львові і відповідно користується послугами з централізованого опалення.

ЛМКП «Львівтеплоенерго» для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення відповідачу був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1, а також щомісячно направлялися квитанції про нарахування вартості даної послуг з метою її оплати.

Між відповідачем та позивачем встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, а саме: виконавець надавав послуги відповідачеві, остання такими послугами користувалася для задоволення своїх потреб, та не відмовлялася від них, усвідомлюючи, що за послуги треба платити, але оплату не проводила, чим порушили ч.1 п.18 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення» № 630 від 21.07. 2005р., а також п. 3.1 договору приєднання, де прямо вказано, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата за спожиті послуги вноситься споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунком.

Станом на 04.05.2017 за квартирою 68 на вул. Ю.Липи, 43 у м.Львові, де проживає відповідач утворилась заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення у розмірі 16914,10 грн., інфляційні втрати в розмірі 1197,61 грн. та 3 % річних в розмірі 247,45грн., а всього 18359,16 грн., а тому просить суд задовольнити вимоги.

Представник позивача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 10.06.2016 року /а.с.18/ у судові засідання не прибув, подав клопотання про проведення розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримує /т.2 а.с.95/.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечила проти позову повністю та 05.04.17 подала зустрічну позовну заяву про усунення прав споживача та відшкодування моральної шкоди, яку суд обєднав в одне провадження та розглядав одночасно з первісним позовом (т.2 а.с.104-110).

В обгрунтування зустрічних позовних вимог зазначає про те, що Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» на протязі тривалого часу пропагує себе як виконавця комунальних послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води у м. Львові для населення, посилаючись на норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та постанову КМУ № 630 від 21.07.2005 року.

З 1 липня 2014 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» направляє квитанції про нарахування вартості послуг з метою їх оплати. Однак, використовуючи загальнові- домий факт централізованого опалення багатоповерхових будинків у м. Львові та своє монопольне становище «Львівтеплоенерго» кожного місяця направляє не розрахунковий документ (квитанцію), а повідомлення ЛМКП «Львівтеплоенерго» на оплату житлово-комунальних послуг обманом, умисно дезінформуючи, що саме вони є платіжним документом без зазначення даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка готова нести відповідальність за їх складення.

Повідомлення ЛМКП «Львівтеплоенерго», як вимога оплати за комунальні послуги, не відповідають формі та змісту розрахункового документу внаслідок допущених ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушень, які суперечать ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88.

Трактує, що за опалювальний період з жовтня 2015 року по квітень 2016 року у розрахунок оплати за «Гкал», спожиті квартирою № 68 по вул. Ю.Липи, 43 у повідомленнях зазначено не 565 грн. за 1 Гкал, а 572 грн., а також за період з жовтня 2016 року у розрахунок оплати зазначено не 1206,40 грн. за 1 Гкал, а 1213,98 грн.

Оскільки, у буд. 43 по вул. Ю. Липи за її спостереженнями в лютому 2015 року був встановлений лічильник теплової енергії, а в повідомленнях не зазначено початкові та кінцеві його покази, опалювальної площі будинку із зазначенням сумарної площі усіх квартир, відповідач просила ЛМКП «Львівтеплоенерго» направити їй початкові та кінцеві покази за кожен місяць з часу введення його в експлуатацію. Листом № 01-474 від 23.05.2016 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» направило останній інформацію про ВОТЕ № 2281, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Вказує, із листа про ВОТЕ № 2281 випливає, що прилад обліку теплової енергії був встановлений 24.04.2015 року, обліковує також теплову енергію, спожиту якимось ТзОВ, яке спожило 12,9 Гкал, та неможливо встановити чи кількість спожитої теплової енергії ТзОВ зазначено як її окрему чи як загальну кількість та неможливо встановити кількість спожитої теплової енергії кожною квартирою.

Наголошує, що у будинку 43, не функціонує жодне ТзОВ, проте на бойлерній, що розташована впритик до будинку є ТзОВ «Фасад», тому є підстави вважати, що кількість спожитої теплової енергії, зазначена у повідомленнях ЛМКП «Львівтепло- енерго», визначена без використання встановленого будинкового приладу, що підтверджується висновком комісії НКРЕКП. В акті № 30 від 14 березня 2016 року вищезгаданої комісії зазначено, що облік надходення теплової енергії в магістральні та місцеві теплові мережі і теплові пункти ліцензіата та її відпуск ведеться розрахунковим способом без використання 118 приладів, що становить 88,6 % від потреби.

Представник ЛМКП «Львівтеплоенерго» у позовній заяві зазначив, що на адресу ОСОБА_2 були направлені два примірники договору приєднання, проте він не підписаний і один з примірників виконавцю не повернений та зазначає, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача. Відповідач вважає приєднання, зазначені у договорі, несправедливими. Остання в свою чергу надіслала в ЛМКП «Львівтеплоенерго» заяву про укладення договору на її умовах, проте відповіді не отримала і вважає, що договір не укладено з вини ЛМКП «Львівтеплоенерго».

На підставі викладеного просить суд: звільнити ОСОБА_2 від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»; визнати відсутність договірних відносин між ОСОБА_2 та ЛМКП «Львівтеплоенерго» у сфері надання комунальних послуг; визнати Повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг ЛМКП «Львівтепло- енерго» недійсними; визнати нарахування плати за централізоване опалення недійсними, а заборгованість неіснуючою; визнати підприємницьку діяльність ЛМКП «Львівтеплоенерго» нечесною та стягнути із ЛМКП «Львівтеплоенерго» моральну шкоду в сумі 25 (двадцять пять тисяч) гривень 00 коп. на користь ОСОБА_2.

Дослідивши зібрані по справі докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову повністю, а у зустрічному позові відмовити з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15.02.2016 року відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу, оскільки стягнення трьох відсотків річних не підлягають розгляду в порядку наказного провадження /т.1 а.с.17/.

Статтею З ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована, проживає і є співвласником квартири 68 на вул. Ю.Липи, 43 у м.Львові, що стверджується копією довідки з місця проживання про склад сімї і прописки №3879 від 16.12.2015 року, виданою ЛКП «Під Голоском 410» /т.1 а.с.7/.

Згідно з п.5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004р. споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановленні договором або законом.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном.

Отже, з огляду на вищенаведене, між відповідачами та позивачем встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, а саме: Виконавець надавав послуги відповідачу, остання такими послугами користувалася, не відмовлялася від них, усвідомлюючи, що за послуги треба платити, але оплату не проводила, чим порушили ч.1 п.18 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення» № 630 від 21.07. 2005 р. а також п. 3.1 договору приєднання, де вказано, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата за спожиті послуги вноситься Споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунком.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання не допускається і не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово- комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Така позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30.10.2013р. при розгляді справи №6-59цс13.

Таким чином, всупереч п.5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ч.1 п.18 постанови КМУ № 630 від 21.07.2005р., а також п.3.1 Договору приєднання відповідач не виконала свого зобовязання щодо сплати послуги з централізованого опалення, а тому зобовязана сплатити суму боргу з урахуванням встановлення індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення, заборгованість відповідача станом на 04.05.2017 за період з 01.07.2014 по 30.04.2017 за квартирою 68 на вул. Ю.Липи, 43 у м.Львові, де проживає відповідач складає за спожиті послуги з централізованого опалення у розмірі 16914,10 грн., інфляційні втрати у розмірі 1197,61 грн. та 3 % річних у розмірі 247,45грн., а всього 18359,16 грн. (т.2 а.с.79-81).

Щодо вимог за зустрічним позовом, то слід зазначити наступне.

Згідно із ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обовязки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведено в ст. 16 ЦК України.

Збитки завдані ЛМКП «Львівтеплоенерго» є різновидом претензії, їх оскарження не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту судом цивільних прав та інтересів особи. У разі виникнення спору письмові заперечення і докази на спростуван- ня вимог позивача повинні оцінюватися судом відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Заявлені позивачем за зустрічною заявою вимоги не відповідають способам захисту судом цивільних прав та інтересів, передбачених ст.16 ЦК України, отже не підлягають до задоволення, а надані ОСОБА_2 докази у справі, у т.ч. і подані до зустрічного позову судом оцінюються як докази на спростування нарахування ЛМКП «Львівтеплоенерго» коштів за спожиті послуги з централізованого опалення.

Правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення» № 630 від 21.07. 2005р., Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та ін.нормативними актами.

Так, постановою НКРЕКП від 31.03.2015 № 1171 "Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню субєктами господарювання, які є виконавцями цих послуг" (з наступними змінами) встановлені діючі тарифи на комунальні послуги з централізованого опалення для абонентів без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії для потреб населення , встановлені ліцензіатам Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг в розрізі регіонів України з ПДВ, у т.ч. і по підприємству Львівтеплоенерго. На підставі діючих тарифів, позивач здійснив нарахування за спожиті послуги.

Відповідно до п. 4 ст. 319 Цивільного кодексу України власність зобов'язує.

ОСОБА_2 не надала суду доказів того, що вона відмовлялася від надання послуг з опалення, або такі послуги надавалися неякісні чи не в повному обсязі. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послугсама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

ОСОБА_2 також просить стягнути на її користь моральну шкоду в сумі 25 (двадцять пять тисяч) гривень 00 коп.

Відповідно до розяснень, що містяться в Постанові ПВС України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди", спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, зокрема, коли право особи на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції, у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, або при порушенні зобовязань, які підпадають під дію ЗУ "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право в тому числі на захист своїх прав державою, належну якість продукції та обслуговування, а також відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У ст. 23 ЦК України зазначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Однак позивачем не доведено, що вона понесла фізичних та душевних страждань під час або у звязку з наданням ЛМКП «Львівтеплоенерго» послуг з централізованого опалення, а тому у цій частині зустрічного позову слід відмовити.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом є підставними та підлягають до задоволення, а у зустрічному слід відмовити за безпідставністю.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене суд стягує з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду: судовий збір у розмірі 1600 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 60, 88, 169, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

первісний позов задовольнити

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 16914 (шістнадцять тисяч девятсот чотирнадцять) гривень 10 коп. заборгованості за послуги з централізованого опалення, 1197 (одна тисяча сто девяносто сім) гривень 61 коп. інфляційних втрат, 247 (двісті сорок сім) гривень 45 коп. - 3 % річних, а всього 18359 (вісімнадцять тисяч триста пятдесят девять) гривень 16 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 1600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 коп. судового збору.

У зустрічному позові відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м.Львова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя ОСОБА_4