Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1600/15-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 53 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 02 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що 22 квітня 2010 року його було недопущено до роботи відповідачем без представлення наказу про звільнення чи недопущення, не повертаючи йому трудової книжки, шляхом усного повідомлення, що він вже не працює. Він звертався до відповідача про видачу копій наказів про прийняття його на роботу та про звільнення, для перерахунку пенсії, але не отримав їх. Вважає, що він був відсторонений від роботи незаконно. При звільнені його з роботи відповідачем було порушено порядок вивільнення працівників, передбачений ст.49-2 КЗпП України. Такими діями відповідача йому було завдано моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив поновити його на роботі менеджера Департаменту з управління та повернення проблемної заборгованості Житомирського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, з моменту недопущення його до роботи, в сумі 202 424 грн. 42 коп.; стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 100 000 грн. за завдану моральну шкоду.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 02 червня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 працював в ПАТ КБ «ПриватБанк» з 01.03.2007 року на посаді менеджера Департаменту з управління та повернення проблемної заборгованості Житомирського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» (він же кредитний інспектор Радомишльського відділення ПАТ КБ «Приватбанк»).

17 травня 2010 року ОСОБА_1 в системі електронного документообігу (СЕД) ПриватДок подав заяву, скріплену електронним підписом, про звільнення з роботи за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України.

Згідно з поданою ОСОБА_1 заявою, 18 травня 2010 року було видано наказу №Э.ZR-УВ-2010-82-п про звільнення його із займаної посади з 31.05.2010 року за власним бажанням (ст.38 КЗпП України).

У зв'язку із складною організаційною структурою та розгалуженою системою відокремлених підрозділів в ПАТ КБ "ПриватБанк" відповідно до положень Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" створена система електронного документообігу ПриватДок, в якій здійснюється формування наказів, розпоряджень, службових записок та інших документів, проводиться ознайомлення працівників із необхідними у процесі роботи документами та ведеться контроль за своєчасним виконанням кожним із працівників своїх трудових обов'язків.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (далі Закон) електроний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Обов'язковим реквізитом електронного документа відповідно до ст.6 Закону є електронний підпис, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб'єктами електронного документообігу.

Згідно з п. 12 ст.1 Закону України «Про електронний цифровий підпис», підписувачем електронного документу є особа, яка на законних підставах володіє особистим ключем та від свого імені або за дорученням особи, яку вона представляє, накладає електронний цифровий підпис під час створення електронного документа.

З матеріалів справи, а саме наданої роздруківки супроводу документу вбачається, що заява про звільнення була створена ОСОБА_1 17.05.2010 року та направлена за його підписом.

Згідно з ст. 8 Закону, юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Електронний документ не може бути застосований як оригінал у визначених законом випадках.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що запровадження ПАТ КБ "ПриватБанк" у трудових відносинах із ОСОБА_1 електронного документообігу не суперечить вищенаведеному законодавству, а саме: Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Закону України «Про електронний цифровий підпис»

Встановлено, що книга обліку трудових книжок не збереглася у зв'язку із пошкодженням архіву Житомирського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» внаслідок затоплення грунтовими водами. Факт пошкодження архіву підтверджується службовою запискою № Э.ZR.0.0.0.0/2-6887 від 18.09.2013 року, актом про факт затоплення нежилого приміщення від 16.08.2013 року та актом № 1.

Таким чином, твердження ОСОБА_1 про те, що заява про звільнення ним не подавалася і волевиявлення на звільнення він не мав, спростовується матеріалами справи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 постанови №9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Порядок звільнення - певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.

Якщо ініціатива припинення трудового договору належить працівникові, то він подає заяву на ім'я власника або уповноваженого ним органу про своє бажання звільнитися з роботи.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Після звільнення з роботи, а від цієї дати і до подання позову до суду минуло більше п'яти років, ОСОБА_1 жодного разу не виходив на роботу та не звертався до банку із відповідними заявами про намір продовжити роботу.

Встановивши, що позивачем подана заява про його звільнення за ст.38 КЗпП України, яка була задоволена роботодавцем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про поновлення на роботі. Обгрунтованим є рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення середнього зробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин цього строку суд може поновити цей строк.

Позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі 08 вересня 2015 року, тобто після спливу більше ніж 5 років з дня звільнення. Доказів поважності причин пропуску строку ним суду першої інстанції не надано.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обгрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, тому суд першої інстанції саме з цих підстав відмовив у їх задоволенні.

При розгляді справи судом дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та дана їм належна оцінка.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 02 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді