Справа № 372/3047/16-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/3186/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 22.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

22 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Коцюрби О.П.,

Суддів - Сержанюка А.С., Мережко М.В.,

При секретарі Топольському В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про визнання договорів недійсними.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, обговори вши доводи апеляційної скарги, колегія суддів. -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до Обухівського районного суду Київської області із позовом, в якому посилався на порушення його прав як споживача фінансових послуг, несправедливість умов кредитного договору, позбавлення його права вліьно обирати страхову компанію, просив суд задовольнити його позовні вимоги та визнати недійсним кредитний договір № 62/П/29/2008-978, укладений 28 березня 2008 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2, визнати недійсним іпотечний договір, укладений 28 березня 2008 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_3, скасувати запис про реєстрацію іпотеки за реєстровим № 2507 та запис про накладення заборони відчудження на квартиру № 104 загальною площею 68,39 кв.м., що знаходиться по вул. Київська (Леніна), 123 у м. Обухів, Київської області, за реєстровим № 2508, які вчинені 28 березня 2008 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_3

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просив, скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначив, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року є незаконним, необгрутованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 березня 2008 року ОСОБА_2 звернувся до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» із письмовою заявою-анкетою на оформлення кредитного пакету «Житлові рішення», в якому підтвердив факт ознайомлення із умовами кредитування споживчої нерухомості, що підтверджується заявою-анкетою.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

28 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 62/П/29/2008-978, за яким, позивачеві було видано кредит в розмірі 86 382,84 євро на придбання житла на строк до 27 березня 2023 року, що підтверджується копією договору.

Вказаний кредитний договір було укладено в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України.

Позивачем визнається, що підтверджується заявою, квитанцією та іншими матеріалами справи факт одержання ним передбачених кредитними договорами коштів, ініціювання процедури укладення договорів саме ним, а також його добровільної згоди на визначені договором умови і порядок видачі кредиту, в тому числі щодо валюти зобовязання.

Позивач прийняв до виконання умови договору, протягом більше одного року здійснював передбачені договором платежі щодо погашення кредиту, що ним визнається і узгоджується із матеріалами справи.

28 березня 2008 року ОСОБА_4 придбав квартиру № 104 загальною площею 68,39 кв.м, що знаходиться по вул. Київська (Леніна), 123 у м. Обухів, Київської області за договором купілі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_3, що підтверджується договором, витягами.

28 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3

28 березня 2008 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 внесено запис про реєстрацію іпотеки за реєстровим № 2507 та запис про накладення заборони відчудження на квартиру № 104 загальною площею 68,39 кв.м., що знаходиться по вул. Київська (Леніна), 123 у м. Обухів, Київської області, за реєстровим № 2508.

01 червня 2009 року між Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 укладено договорір добровільного страхування майна громадян, що є предметом іпотеки.

Розрахунком заборгованості підтверджується факт неналежного виконання позивачем умов договору та наявність заборгованості в загальному розмірі 219 849,51 євро станом на 26 грудня 2016 року.

12 червня 2015 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання виконавчого напису № 242 від 25 лютого 2013 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського округу ОСОБА_5 таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до положень ч. 1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону, несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

В ч. 5 ст. 18 Закону вказано, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому (п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Пунктом 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно положень ч. 1, 2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За правилами ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06 листопада 2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із ст. ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Крім того, відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30 березня 2012 року, № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що кредитний договір укладено сторонами 28 березня 2008 року, відповідно до умов вказаного договору позивач отримав кредит у іноземній валюті зі сплатою за користування та управлінням кредитом: відсоткова ставка в розмірі 13,59 % річних.

Згідно п.п. 8.1., 8.2. вказаного договору розмір відсоткової ставки може переглядатися сторонами, про що складається відповідна Додаткова угода між банком та позичальником. В разі якщо сторони не можуть дійти згоди щодо розміру відсоткової стаки, банк має право достроково вимагати повернення кредиту та всіх необхідних платежів.

Відповідно до п.1.4 договору банк надає позичальнику кредит строком до 27.03.2023 року.

Згідно п.п. 3.3.1, 3.3.2., 3.3.3 цього ж договору позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені відсотки та плату за управління кредитом шляхом здійснення перерахування на поточний рахунок мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1129,68 євро до десятого числа поточного місяця.

В якості забезпечення виконання позичальником зобовязань своїх зобовязань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, позичальник (майновий поручитель) укладає з банком договір іпотеки нерухомого майна, а саме: квартири 104 загальною площею 68,39 кв.м, що знаходиться по вул. Київська (Леніна), 123 у м.Обухів Київської області (п. 2.1. Договору).

Крім того, як вбачається з Розділу 4 Договору, Банку надано право достроково розірвати договір та вимагати повернення суми кредиту з усіма необхідним платежами та штрафними санкціями в разі порушення позичальником умов Договору, зокрема, в разі несплати чергового щомісячного платежу, не надання позичальником додаткового забезпечення виконання зобовязань в разі істотного погіршення майнового стану позичальника.

Позичальник же наділений правом достроково погасити кредит та сплатити всі необхідні платежі (пп. 4.4.1. Договору).

Всі зміни, додатки та доповнення до цього Договору мають бути вчинені в письмовій формі та підписані сторонами з обовязковим посиланням на цей Договір (п. 8.3. Договору).

Цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання позичальником своїх зобовязань (п. 8.5. Договору).

Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, вказує, що всупереч вимогам Постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та ст. ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем позивачу не було надано в письмовій формі інформації щодо умов кредитування та орієнтовну вартість кредиту, не вірно визначено суму кредиту, не зазначено порядку припинення та порядку його зміни, чим порушено вимоги чинного законодавства, через що позивач був позбавлений можливості оцінити властивості такої послуги та можливі негативні наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Крім того оспорюваний договір містить незаконні умови, які прямо порушують законодавство про захист прав споживачів та створюють дуже несприятливі умови для позичальника, переконавши при цьому споживача, що Договір складено правильно, а тому дана обставина є доказом того, до відповідач ввів в оману позивача та свідомо спонукав останнього на укладення вказаного Договору.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на законних підставах не прийняв до уваги вказані доводи позивача з огляду на те, що на однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, які передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В ч. 1 ст. 626 ЦК України вказано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема з тією умовою договору, що банк має право у визначених випадках вимагати дострокового виконання зобовязань за договором, змінювати за згодою сторін розмір відсоткової ставки, є підпис позивача на ньому.

Статтею 629 ЦК України передбачено обов'язковість договору до виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

Як вбачається з матеріалів справи, в кредитному договорі визначено суму кредиту, розмір відсотків та розмір плати за управління кредитом. З кредитного договору не вбачається, що в ньому є приховані, додаткові платежі (що не є штрафними санкціями або мірою відповідальності за порушення виконання зобовязання), а його положення є двозначними чи незрозумілими. Доказів протилежного, позивачем суду не надано.

Крім того, право відповідача на зміну відсоткової ставки не може розцінюватись як таке, що використовується ним на власний розсуд, так як в договорі передбачений спеціальний порядок перегляду відсоткової ставки та

її зміни, зокрема, розмір відсоткової ставки може бути змінено лише за згодою сторін, яка має бути викладена в письмовій формі.

Колегія суддів не вважає право банку вимагати дострокового виконання зобовязань за кредитним договором несправедливим, так як зобовязання має виконуватись належним чином, а таким правом банк може скористатись тільки у визначених та погоджених сторонами випадках. Крім того, позивачем не доведено, в чому саме полягає несправедливість та незаконність вказаної умови Договору.

Крім того, не надано позивачем доказів і того, відповідач ввів останнього в оману щодо умов договору, порядку його виконання, ціни вартості послуг, оскільки не довів, що відповідачем було включено в договір умови, які прямо порушують чинне законодавство чи створюють дуже несприятливі умови для позичальника. Не надано доказів і того, що відповідач якимось чином переконував позивача на укладення спірного договору чи що в діях відповідача є ознаки нечесної підприємницької практики чи недобросовісної конкуренції.

При цьому, в судовому засіданні позивач визнав, що самостійно звернувся до банку із проханням видати кредит, добровільно підписав договір, протягом тривалого часу виконував його умови, а вирішив оспорити його лише через виникнення значної заборгованості, яка врешті призвела до початку процедури звернення стягнення на іпотечне майно, що не вказує на протиправність дій банку і порушення законодавства при укладенні договорів між сторонами.

При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом першої інстанції враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги ст. ст. 203, 215, 1054 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги ст. ст. 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору нормам чинного законодавства України, порушення відповідачем вимог ч.2, ч.4 ст.11, ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», Обухівський районний суд Київської області прийшов до правильного висновку, про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання кредитного договіру недійсним.

Інші позовні вимоги щодо оспорювання іпотечного договору та скасування записів про заборону відчудження іпотечного майна не містять самостійного обґрунтування у позовній заяві та є похідними від першої вимоги про визнання недійсним кредитного договору, тому також не підлягають задоволенню з огляду на відмову у задоволенні основної вимоги.

Згідно ч. 1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що Обухівський районний суд Київської області на законних підставах відмовив ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог так як вони не ґрунтуються на зібраних у справі доказах, не узгоджуються із чинним законодавством, є необґрунтованими та недоведеними.

Так як Обухівський районний суд Київської області розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно відхилити, а рішення Обухівського районного суду київської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: