Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Кафідової О.В., Писаної Т.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Ірпінської міської державної лікарні ветеринарної медицини Управління ветеринарної медицини в м. Ірпені, Києво-Святошинської районної державної лікарні ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини в Київській області, третя особа - ОСОБА_4, про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, за касаційною скаргою Києво-Святошинської районної державної лікарні ветеринарної медицини на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив скасувати наказ про його звільнення, зобов'язати відповідача внести відповідний запис до трудової книжки та поновити його на посаді завідуючого Ірпінської лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 березня 2000 року відповідно до наказу № 382 ОСОБА_3 був прийнятий на посаду завідуючого Ірпінської лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи, яка є структурним підрозділом Ірпінської міської державної лікарні ветеринарної медицини. Відповідно до наказу № 54 від 10 листопада 2014 року позивач звільнений з займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з тим, що з 20 жовтня по 10 листопада 2014 року був відсутнім на робочому місці без поважних причин (прогул).

ОСОБА_3 вважає своє звільнення незаконним, оскільки у зазначений період часу він був відсутнім на робочому місці з поважних причин - на підставі судових рішень він перебував під вартою та під домашнім арештом та не мав права покидати місце свого перебування з жовтня 2013 року до 13 лютого 2015 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Скасовано наказ № 54 від 10 листопада 2014 року за підписом начальника Ірпінської міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4 про звільнення ОСОБА_3 з посади завідувача державної лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи в м. Ірпені у зв'язку з прогулом без поважних причин. Зобов'язано Ірпінську міську державну лікарню ветеринарної медицини Управління ветеринарної медицини в м. Ірпені внести запис про скасування наказу № 54 від 10 листопада 2014 року до трудової книжки ОСОБА_3 та поновити ОСОБА_3 на посаді завідувача державної лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи в м. Ірпені. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі Києво-Святошинська районна державна лікарня ветеринарної медицини, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та постановити нову ухвалу, якою закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивача було звільнено незаконно, так як останній з поважних причин був відсутнім на робочому місці у період з 20 жовтня по 14 листопада 2014 року, у зв'язку з перебуванням під вартою, що унеможливлювало його присутність на робочому місці.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду, при цьому зазначив про відсутність правових підстав вважати пропущеним ОСОБА_3 місячний строк звернення до суду за захистом трудових прав, у зв'язку з тим, що про своє звільнення позивач дізнався 14 лютого 2015 року, а з позовом до суду звернувся 16 лютого 2015 року, тобто з дотриманням положень ст. 233 КЗпП України.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до наказу № 382 від 01 березня 2000 року ОСОБА_3 був прийнятий на посаду завідуючого Ірпінської лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи, яка є структурним підрозділом Ірпінської міської державної лікарні ветеринарної медицини.

04 жовтня 2013 року згідно ухвали Васильківського міськрайонного суду застосовано відносно ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 22 жовтня 2013 року до 18 години 00 хвилин. В подальшому строки тримання під вартою продовжувались судом.

04 листопада 2014 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області міра запобіжного заходу ОСОБА_3 була змінена на домашній арешт, однак відповідно до вказаної постанови серед обов'язків домашнього арешту останньому було заборонено покидати місце проживання протягом 24 годин на добу.

13 лютого 2015 року відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3 змінено покладений ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2014 року обов'язок, передбачений ч. 5 ст. 194 КПК України: цілодобово не залишати місце проживання та зобов'язано обвинуваченого з 18 години вечора по 06 годину ранку наступного дня не залишати місце проживання.

Відповідно до наказу № 54 від 10 листопада 2014 року за підписом начальника Ірпінської міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_4, ОСОБА_3 звільнено з займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з тим, що з 20 жовтня по 10 листопада 2014 року був відсутнім на робочому місці без поважних причин (прогул).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення, при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника; стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Разом з цим, відповідачем не надано доказів виконання вимог ст. 149 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача про поважність причин відсутності на роботі, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку у вигляді прогулу в період з 20 жовтня по 10 листопада 2014 року, враховуючи, що в цей період він знаходився під вартою на підставі судових рішень, не встановлено.

Крім того, звільнення працівника, який перебуває під вартою, до вирішення судом питання про його винність у здійсненні злочину є неприпустимим.

Матеріали справи не містять доказів засудження позивача.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. (Рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 року, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 року.)

Разом з цим, посилання скаржника на те, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду за захистом своїх трудових прав, є безпідставними, оскільки про своє звільнення позивач дізнався 14 лютого 2015 року, коли був ознайомлений з наказом про звільнення, а до суду з даним позовом ОСОБА_3 звернувся 16 лютого 2015 року, тобто з дотриманням положень ст. 233 КЗпП України.

Доводи скаржника у касаційній скарзі про припинення Ірпінської міської державної лікарні ветеринарної медицини, як підставу для відмови у позові та про скорочення посади завідувача державної лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи в м. Ірпені були предметом дослідження у апеляційному суді і суд касаційної інстанції з цим висновками повністю погоджується, зокрема відповідачем не надано відомостей про державну реєстрацію припинення Ірпінської міської державної лікарні ветеринарної медицини, як юридичної особи (а.с.181-184), а обставини, щодо скорочення посади позивача під час розгляду справи у суді першої інстанції не існували.

Крім того, із наказу Києво-Святошинської районної державної лікарні ветеринарної медицини від 01 лютого 2016 року вбачається, що скорочується посада завідувача-лабораторії лікаря ветмедицини ЛВСЕ на ринку у м. Ірпені, при цьому позивача поновлено на посаді завідувача державної лабораторії ветеринарно-санітарної експертизи в м. Ірпені.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій дотримано вимоги чинного законодавства та цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовано обставини справи та надана їм належна оцінка, а наведені у касаційній скарзі недоліки при розгляді справи не впливають на суть ухвалених рішень і висновків судів не спростовують. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді касаційної інстанції не встановлено.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не вбачає підстав для скасування ухвалених судами рішень, так як вони ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права. Законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 337, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Києво-Святошинської районної державної лікарні ветеринарної медицини відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: О.В. Кафідова

Т.О.Писана

О.В.Умнова

І.М. Фаловська