Справа № 465/1888/16 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/2439/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Іванова О.О.

З участю: представника ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсацію моральної шкоди ,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ЛКП «Львівеклектротранс» на користь ОСОБА_3 недоплачену частину заробітної плати в розмірі 1115 грн.65 коп.

Стягнуто з ЛКП «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_3 компенсацію за нанесену моральну шкоду в сумі 200 грн.

Стягнуто з ЛКП «Львівелектротранс»в користь держави 551,20 грн. судового збору.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 07 лютого 2017 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Заочне рішення оскаржив представник ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_2 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права. Стверджує, що висновки суду є суперечливими, оскільки в рішенні насправді встановлено, що відповідач діяв в межах чинного законодавства, так як мінімальний розмір заробітної плати 1102 грн. відповідним Законом було встановлено з 01.07.2012 року, а згідно положень ст.14 Закону України «Про оплату праці», Колективної угоди ЛКП «Львівеклектротранс» на 2011-2013 роки та роз'яснення Міністерства соціальної політики України від 05.01.2012 року №3/13-84-12, на що вказав суд, відповідач мав право не застосовувати правила Галузевої угоди щодо зазначених 1102 грн., а також Генеральної угоди щодо 35% нічних з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року, а лише починаючи з 01.01.2013 року. Стверджує, що в рішенні суду немає жодного посилання на накази, розпорядження чи інші рішення, які б можна було трактувати як такі, що прийняті в односторонньому порядку та погіршували умови оплати праці працівників. Наведені в рішенні накази №320 від 04.09.2012року, №499 від 30.11.2012 року, №06а від 01.01.2013 року та №543а/ від 29.11.2013 року жодним чином не погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором, оскільки були прийняті у чіткій відповідності до ст.14 Закону України «Про оплату праці», а також колективної, галузевої та генеральної угод. Крім цього, на думку апелянта, суд безпідставно посилається в рішенні на ст.625 ЦК України, оскільки предметом даного спору є не цивільно - правові і не господарські відносини, а трудові, які виникли з питань оплати праці. Стверджує, що наведені в позовній заяві розрахунки і таблиці суми індексації нараховані позивачем, виходячи з індексів інфляції наростаючим підсумком, починаючи з місяця в якому має, як вважає позивач, проводитись донарахування зарплати, аж до місяця в якому була подана позовна заява. Крім цього, ці індекси застосовуються до сум, які вже перевищили прожитковий мінімум у відповідному місяці нарахування зарплат, а відтак такі розрахунки не відповідають вимогам Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ №1078 від 17.07.2003 року. Звертає увагу, що в даному випадку застосуванню підлягала ст.16 ЗУ «Про оплату праці», яка є спеціальною оскільки ЛКП «Львівелектротранс» було планово-збитковим та в значній частині фінансувалось за рахунок бюджетних коштів. Враховуючи вимоги ст.16 Закону підвищення заробітної плати водіїв у 2012 -2014 роках було правом, а не обов'язком підприємства. Крім цього, рішенням Апеляційного суду Львівської області у справі №465/967/16, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення для даної справи та не потребує доказування в силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України встановлено, що «автоматичне підвищення рівнів тарифних ставок та посадових окладів відповідно до вимог ст.ст.14,15 Закону України «Про оплату праці» на ЛКП «Львівелектротранс», яке є планово-збитковим та в значній мірі фінансується за рахунок бюджетних коштів здійснюватись у спірний період не могло». Дана обставина була доведена рішенням Апеляційного суду для періоду 2010 року і є аналогічною для спірного періоду та спростовує твердження позивача про порушення відповідачем вимог ст.ст. 16,94 та 97 КзПП України та Галузевої угоди, а тому нарахування зарплати проводилось згідно розрахункових листків по заробітній платі. Крім цього, в матеріалах справи та в рішенні суду немає розрахунку погодинної тарифної ставки водія тролейбуса, а відтак вказані розрахунки позивача є хибними з яких не можна встановити чи дійсно мало місце заниження або навпаки завищення фактично нарахованої заробітної зарплати у порівнянні із розрахунковими значеннями. Звертає увагу, що позивач жодним чином не довів в чому полягали його моральні страждання та не обгрунтував розмір моральної шкоди. Також судом допущені процесуальні порушення, які полягали у неправомірному проведенні заочного розгляду справи. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач по справі ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився та надіслав суду пояснення на апеляційну скаргу відповідача ЛКП «Львівелектротранс» у якому визнав доводи апеляційної скарги та просив заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 19.04.2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Заслухавши пояснення представника відповідача ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_2, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до листа керівника ЛКП «Львівелектротранс» № 03/722 від 02.07.2012 року на адресу керівника Департаменту ЖГГ ЛМР подано уточнений фінансовий план відповідача на 2012 рік згідно даних якого (рядок 001), а також розшифровки до нього передбачалося отримання доходів в сумі 77 млн. 888,4 тис.грн. в тому числі:

-субвенція з державного бюджеу на суму 41 млн. 157,2 тис.грн.;

-дотація з місцевого бюджету на суму 5 млн. 412,7 тис.грн.

При цьому згідно рядка 002 «Витрати на заробітну плату» останнього розділу уточненного фінансового плану на 2012 рік визначено вказані витрати на зарплату в сумі 40 млн. 630,4 тис. грн. Планові збитки на 2012 рік були передбачені в сумі 9 млн. 367,3 тис. грн. (рядок 022 р.1).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що автоматичне підвищення рівнів тарифних ставок та посадових окладів відповідно до вимог ст.ст. 14,15 Закону України «Про оплату праці» на ЛКП «Львівелектротранс», яке є планово-збитковим та в значній мірі фінансується із бюджетних коштів, здійснюватися у спірний період не могло, оскільки при підвищенні законодавчо встановлених рівнів мінімальної заробітньої плати для нього застосовується спеціальна норма даного Закону - стаття 16, яка обмежує підвищення відповідного фінансування з бюджетів та дозволяє підвищення лише в межах, визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів.

Враховуючи вимоги ст.16 Закону України «Про оплату праці» підвищення заробітної плати водіїв у 2012-2014 роках було правом, а не обов»язком підприємства.

За змістом ст.ст. 3,5,9 Закону України «Про колективні договори і угоди» сторонами угоди на галузевому рівні є власники, об»єднання власників або уповноважені ними органи і профспілки чи об»єднання профспілок або інших представницьких організацій трудящих, які мають відповідні повноваження, достатні для ведення переговорів, укладення угоди та реалізації її норм на більшості підприємств, що входять у сферу їх дії. Умови угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов»язковими для підприємств, на які вони поширюються та сторін, які їх уклали. Положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов»язковими для всіх суб»єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Судом встаовлено, що ЛКП «Львівелектротранс» будучи комунальним підприємством, не відноситься до суб»єктів господарювання державної форми власності і не входить до сфери управління Міністерства питань житлово-комунального господарства України, що є однією із сторін, яка уклала Галузеву угоду, відтак умови даної угоди на 2010- 2012 роки для відповідача не є обов»язковими і на нього не поширюються, оскільки власник ЛКП «Львівелектротранс» територіальна громада міста Львова в особі уповноваженого органу ЛМР участі у веденні переговорів щодо укладення Галузевої угоди не брала і не підписувала.

За приписами статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, що судом встановлено відсутність законних підстав для донарахування заробітної плати позивачу так як право останнього не є порушеним про що представник позивача ОСОБА_3 зазначив у письмовій заяві - поясненні на апеляційну скаргу, відтак відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині посилання на статтю 625 ЦК України згідно якої боржник, який прострочий виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, спір стосувався оплати недоплаченої заробітної плати, що регулюється нормами трудового законодавства.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в цій частині є незаконним.

Відповідно до статті 309 ч.1 п.4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 .1 п.4, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України,- колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Львівського коммунального підприємства «Львівелектротранс» задовольнити.

Заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 19 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його позову.

Судові витрати віднести на рахунок державного бюджету в користь ЛКП «Львівелектротранс» в сумі 1212, 64 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

ОСОБА_4