Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

ІзмайловоїТ.Л., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні квартирою та виселення квартиронаймачів,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні квартирою, виселення квартиронаймачів, посилаючись на те, що він є власником 27/100 частини квартири АДРЕСА_1. Іншими власниками 73/100 частини квартири є ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Квартира має загальну площу 57,9 кв. м та складається із трьох окремих жилих кімнат площею 37 кв. м, в тому числі: кімната площею 10,8 кв. м, кімната площею 9,7 кв. м, кімната площею 16,5 кв. м (з виходом на лоджію), ванна кімната площею 2,2 кв. м, кухня площею 7,4 кв. м, вбиральня площею 1,2 кв. м, коридор площею 5,8 кв. м, вбудована шафа площею 0,9 кв. м, лоджія площею 6,7 кв. м.

ОСОБА_3 зазначав, що в судовому порядку було визначено порядок користування приміщеннями квартири, за яким йому передано в користування 19,7 кв. м загальної площі квартири, з яких 10,8 кв. м - житлова площа; ОСОБА_4 передано 37,9 кв. м загальної площі, з яких 26,2 кв. м - житлова площа.

У 1997 році було розірвано шлюб між ним та ОСОБА_4, після чого остання залишила квартиру й до цього часу в ній не проживає; з 2002 року дві кімнати здає в оренду.

Із 2003 року до цього часу в квартирі проживають квартиронаймачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які своєю поведінкою змусили його залишити квартиру, з 2006 року він проживає в гаражному автокооперативі «Волокно».

Крім того, ОСОБА_4 неодноразово змінювала замки у вхідних дверях, перешкоджаючи йому користуватися загальними приміщеннями квартири.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою, виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 16 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданих касаційних скаргах ОСОБА_3 просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 тривалий час проживають в іншому місті, відсутність доказів щодо чинення ними перешкод. Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5, ОСОБА_6, які орендують житло у ОСОБА_9, суди виходили з того, що оскільки позивача не позбавлено права користування своєю власністю, останнім не надано доказів того, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 перешкоджають йому в користуванні житлом.

Згідно ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

В п. 14 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року N 20, роз'яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 вересня 1984 року змінено умови договору найму квартири АДРЕСА_1: виділено ОСОБА_3 кімнату площею 10,8 кв. м, ОСОБА_10 з двома дітьми - кімнати площею 9,7 кв. м та 16,5 кв. м; кухню, ванну, туалет, коридор залишено в загальному користуванні.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 грудня 1995 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 розірвано.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 1997 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 27/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 27 листопада 1995 року ОСОБА_11 та членам її сім'ї: ОСОБА_8, ОСОБА_7 на праві власності належить 73/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно з копією довідок КП «Соснівська СУБ» від 20 листопада 2010 року № № 4878, 4879 у квартирі АДРЕСА_1 відкрито два особових рахунки: особовий рахунок № НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_3 (житлова площа 10,8 кв. м, загальна площа 19,7 кв. м) та зазначено, що в цій частині квартири зареєстрована одна особа - ОСОБА_3; особовий рахунок НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_11 (житлова площа 26,2 кв. м, загальна площа 37,9 кв. м) та зазначено, що в даній частині квартири з 12 червня 1998 року ніхто не зареєстрований.

Таким чином, на момент розгляду справи в спірній квартирі зареєстрований лише ОСОБА_3

У позовній заяві ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_4 не виконує рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 жовтня 2002 року та створює неможливі умови для проживання.

Згідно з довідкою гаражного автокооперативу «Волокно» № 124-01, ОСОБА_3 з 2006 року дійсно проживає в своєму гаражі в автокооперативі «Волокно», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, чого не заперечували й відповідачі.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 вільно користується спірною квартирою, має власні ключі та вільний доступ до неї, що не заперечував ОСОБА_3

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 жовтня 2002 року встановлено, що саме ОСОБА_3 перешкоджав ОСОБА_4 в користуванні поштовою скринькою, кухнею, кладовою та вішалкою для одягу, тому було зобов'язано ОСОБА_3 надати ОСОБА_4 доступ до поштової скриньки, звільнити ліву сторону кухні та коридор від зайвих речей, надати доступ до кладової.

Крім того, ОСОБА_9 з 03 березня 1998 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 за цією ж адресою з 17 квітня 2002 року зареєстрований ОСОБА_8, що підтверджується довідкою Приморського РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області.

З матеріалів справи також вбачається, що з що ОСОБА_4 неодноразово укладала договори позички житлового приміщення.

10 листопада 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладений договір позички житлового приміщення (т.1 а. с. 82, 135).

Відповідно до п.1.1 договору позичкодавець надає користувачеві і членам його сім'ї в користування строком на два роки 11 місяців квартиру загальною площею 37,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 характеристику квартири викладено в акті прийому-передачі квартири (т.1 а.с.82, 135).

В додаткових умовах договору зазначено, що членами сімї ОСОБА_6 є цивільний чоловік ОСОБА_5

Пунктом 1.2 договору встановлено, що плата за користування квартири встановлена в розмірі витрат на обслуговування квартири, витрати на оплату комунальних та інших послуг і електроенергії.(т.1 а.с.135).

На укладення договору від 10 листопада 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 складений акт прийому-передачі житлового приміщення від 10 листопада 2015 року (т. 1 а. с. 137).

На підтвердження своїх вимог, ОСОБА_3 посилався на те, що орендарі даної квартири, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 системно не сплачують комунальні послуги,

Своєчасне внесення плати за користування майном є важливим обов'язком наймача. Невнесення її протягом трьох місяців підряд дає право наймодавцю відмовитися від договору і вимагати повернення речі згідно зі ст. 782 ЦК України.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, зокрема здавати в оренду.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Згідно ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону(ст. 794 ЦК України).

Відповідно до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Згідно з ч. 2 цієї статті плата за користування майном може вноситися у грошовій або натуральній формі. Грошова форма застосовується у вигляді встановлених у твердій сумі платежів, які вносяться періодично чи одноразово.

Відповідно до ч. 1 ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору(ч.2 ст. 782 ЦК України).

Статтею 783 Цивільного кодексу України встановлені підстави розірвання договору за ініціативою наймодавця, зокрема, користування наймачем річчю всупереч договору або призначенню речі; передача наймачем речі у користування іншій особі без дозволу наймодавця; створення загрози пошкодження речі недбалою поведінкою наймача; непроведення наймачем капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

З викладеного вбачається, що договір позички житлового приміщення укладений на 2 роки 11 місяців, а тому нотаріальному посвідченню не підягав, а вимога про розірвання договору вказаного договору у даній справі не ставилась.

У відповідності до частини 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Із матеріалів справи вбачається, що сторонами надані акти обстеження даної квартири, де зазначено, що приміщення загального користування (кухня, ванна, туалет, коридор) перебувають у занедбаному стані, тривалий час не проводився ремонт, брудно. Однак із врахуванням того, що у позивача є вільний доступ до даної квартири, хто саме довів квартиру до такого стану судом не встановлено.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_7, оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 тривалий час проживають в іншому місті, відсутність доказів щодо чинення ними перешкод. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, які орендують житло у ОСОБА_9, суди дійшли правильного висновку, оскільки позивача не позбавлено права користування своєю власністю, останнім не надано доказів того, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 перешкоджають йому в користуванні житлом.

Докази та обставини, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої та апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 336 ЦПК України за наслідками розгляду касаційної скарги на рішення суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко