26 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ЄвграфовоїЄ.П., Кузнєцова В.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 17 листопада 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що його батьками - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у період шлюбу було збудовано житловий будинок по АДРЕСА_1.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті мати стала власником ѕ частин житлового будинку, оскільки Ѕ частини їй належали, як співвласнику набутого у шлюбі майна та ј частини, яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка. Іншу частину, тобто ј частину житлового будинку після смерті батька успадкувала відповідач. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_7
Позивач та відповідач після смерті матері є спадкоємцями першої черги та в установлений строк прийняли спадщину. Окрім них, спадкоємцем першої черги за законом є їх рідний брат ОСОБА_4, який відмовився від прийняття спадщини на користь позивача.
Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, оскільки за життя батьками не було зареєстровано даний житловий будинок
у відповідних органах.
Ураховуючи наведене, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку разом із господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1.
Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області

від 29 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 17 листопада

2016 року скасовано рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 вересня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на Ѕ частину будинковолодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 та складається

з житлового будинку «А-1», літньої кухні «Б», сараю «В», сараю «в1», гаража «Г», колодязя «К», воріт «№1», огорожі «№2», веранди «б1». У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від 17 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 вересня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було здійснено самочинне будівництво, тобто проведено самовільну реконструкцію спірного будинку з надбудовою мансардного поверху, що призвело до збільшення житлової площі будинку,

а тому на нього не може бути визнано право власності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що здійснення відповідачем реконструкції будинку не може бути підставою для позбавлення позивача його законного права на спадкове майно.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що батьки сторін, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 24 квітня 1954 року перебували

у шлюбі, в період якого, у 1970 році побудували житловий будинок АДРЕСА_1.

Вказана обставина підтверджується рішеннями Дубровицького районного суду Рівненської області від 24 вересня 2015 року та апеляційного суду Рівненської області від 01 грудня 2015 року, що ухвалені у справі

№ 560/722/15-ц між цими ж сторонами у спорі про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та дубліката втраченого свідоцтва, усунення від права спадкування.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. 19 лютого 2008 року відповідач ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину на

житловий будинок, що знаходиться АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 01 грудня

2015 року вказане свідоцтво про право на спадщину в частині права власності відповідача на ѕ частини будинку по АДРЕСА_1 визнано недійсним та скасовано, скасовано державну реєстрацію права власності на

ѕ частини вищевказаного майна.

Таким чином, після смерті ОСОБА_6 співвласниками спірного житлового будинку були: дочка ОСОБА_5, якій належала ј частина будинку (відповідно до свідоцтва про право на спадщину) та дружина ОСОБА_7, якій належало ѕ частини будинку (право власності на який у встановленому порядку вона не оформила).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, спадкоємцями за законом першої черги після її смерті є позивач та відповідач, а також їх рідний брат ОСОБА_4, який 22 вересня 2015 року подав до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті матері на користь позивача.

ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті матері, оскільки згідно довідки виконкому Колківської сільської ради від 27 квітня 2015 року № 803 постійно проживала із спадкодавцем на день її смерті.

05 травня 2015 року позивач звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті матері, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом

у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_7 правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що підтверджується довідкою Дубровицької районної державної нотаріальної контори від 26 березня 2016 року № 02-14/171.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач у встановлений законом строк прийняв спадщину, яка належить йому з часу відкриття, а здійснення ОСОБА_5 утеплення будинку, його ремонту улаштування дверних або віконних прорізів не може позбавити

ОСОБА_4 права на спадкове майно, тому визнання за ним права власності на Ѕ частину спірного будинку не суперечить вимогам закону.

При цьому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на частину сараю «Д-1», оскільки вказана будівля на час відкриття спадщини не існувала та будівництво якого було проведено без належно оформлених дозволів,

а реконструкція мансардного поверху була проведена не спадкодавцем,

а одним із спадкоємців після відкриття спадщини.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Рівненської області від 17 листопада 2016 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 17 листопада

2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова В.О. Кузнєцов