Справа № 690/240/16
Провадження № 2-о/690/17/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2017 року Ватутінський міський суд Черкаської області

у складі: головуючого-судді Пасацької Л.А.,

за участю секретаря Вельган А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань приміщення суду справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті матері на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Ватутінський міський відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області,

в с т а н о в и в:

Заявник, ОСОБА_1, у порядку ст. 257-1 ЦПК України звернувся до суду із заявою, заінтересована особа: Ватутінський міський відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, - про встановлення факту смерті матері.

Обґрунтовує тим, що у м. Торез Донецької області, визнаному тимчасово окупованою територією України, померла 09.05.2017 його мати, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

10.05.2017 МУ «ЦПМОП м. Тореза» амбулаторія №1 видане лікарське свідоцтво про смерть за № 86 (форма №106/у), а також довідка про причину смерті.

14.07.2017 Ватутінський міський відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області листом №921/15.5-03.6 відмовив у реєстрації смерті матері, посилаючись на те, що ним подано документ, виданий на території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Встановлення факту смерті матері необхідно для оформлення спадщини.

Вважає, що лікарське свідоцтво про смерть №86 від 10.05.2017, видане лікувальною установою, що є юридичною особою, зареєстрованою відповідно законодавства України, належним чином підтверджує факт смерті матері.

Заявник просив встановити факт смерті матері, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлої 09.05.2017 в м. Торез, розглянути справу за його відсутності.

Заінтересована особа: Ватутінський міський відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, із заявою ознайомлена, заперечень не надала.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи, ОСОБА_3, заяву підтримала, просила задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення представника заінтересованої особи, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що заява про встановлення факту смерті матері обґрунтована та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті відповідно п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України.

Частиною 1 статті 257-1 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 № 254-VІІІ окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, визнані тимчасово окупованими територіями, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р. м. Торез віднесене до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Суд установив, що 09.05.2017 у м. Торез Донецької області, визнаному тимчасово окупованою територією України, померла мати заявника, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, українка, уродженка м. Чистяково Сталінської області (перейменовано на м. Торез Донецької області), яка за життя була зареєстрована і проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, будинкової книги (а.с. 10-11, 13).

Відповідно положень ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрації смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою, чи рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті», затверджено, зокрема, форму лікарського свідоцтва про смерть (форма 106/о) та фельдшерської довідки про смерть (форма 106-1/о).

Вказані документи визначені, як підстави для проведення державної реєстрації смерті у Правилах державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 19.10.2000 № 52/5.

10.05.2017 МУ «ЦПМОП м. Тореза» амбулаторія №1 видане лікарське свідоцтво про смерть за № 86 (форма №106/у) та про причину смерті ОСОБА_2, померлої 09.05.2017 р. (а.с. 6-7).

Відповідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Частиною 3 цієї статті визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Виходячи з цих положень закону, 14.07.2017 Ватутінський міський відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області листом №921/15.5-03.6 відмовив у реєстрації смерті матері заявника, посилаючись на те, що ним подано документ, виданий на території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (а. с. 6).

Проте, згідно ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розкриває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) Європейський суд з прав людини обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому Європейський суд з прав людини констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, Європейський суд з прав людини у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Встановлення факту смерті матері заявника необхідно для оформлення спадщини.

Відповідно п. 9 ч. 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, державна реєстрація факту смерті, встановленого у судовому порядку, проводиться за заявою осіб, що були позивачами при розгляді судом справи, а також спадкоємців померлого при поданні рішення суду.

Таким чином, суд вважає встановленим факт смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, українки, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_3 (перейменовано на м. Торез Донецької області), яка за життя була зареєстрована і проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2, померлої 09.05.2017 у м. Торез Донецької області, Україна, тому заява підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 57-60, 64, 208, 209, 212, 213, 214-215, 218, 234, 235, 256, 257-1, 259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Ватутінський міський відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, про встановлення факту смерті матері на тимчасово окупованій території України - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_3 (перейменовано на м. Торез Донецької області), українки, померлої 09.05.2017 р. в м. Торез Донецької області, визнаному тимчасово окупованою територією України, яка за життя була зареєстрована і проживала за адресою: Україна, Донецька обл., м. Торез, вул. Воровського, 37 (п/б).

Рішення про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення про встановлення факту смерті особи може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом, до Апеляційного суду Черкаської області через Ватутінський міський суд Черкаської області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Головуючий суддя: Л.А. Пасацька