БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/2388/16-ц
Провадження № 2/497/206/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2017 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря Ковтун О.І.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників третьої особи ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград цивільну справу за позовом Малого підприємства «Джерело» (надалі МП «Джерело») до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа Болградське відділення Ізмаїльської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з названим позовом (а.с.3-4), та просить постановити рішення, яким визнати за ним право власності на нерухоме майно: будівлі літер «В» та «Г», що розташовані за адресою: вул. 25 Серпня, № 109, м. Болград, Одеська область.

Свої вимоги мотивує тим, що 30.09.1995 року товариство покупців МП «Джерело» придбало у Фонду держмайна будівлю літери «В» та «Г», орендоване МП «Джерело», договір купівлі-продажу від 30.09.1995 року, який був зареєстрований за № 338 від 18.10.1995 року.

На зборах товариства покупців від 24.10.1995 року було прийнято рішення про ліквідацію товариства покупців та передачу будівлі на баланс МП «Джерело» по акту прийому-передачі.

У 1998 році МП «Джерело» припинило свою господарську діяльність та будівля пустувала. Змінилося законодавство і МП «Джерело» необхідно було внести інформацію про своє право власності на вказану будівлю в реєстр нерухомого майна.

У реєстрації права власності позивачу було відмовлено, так як покупцем будівлі є товариство покупців МП «Джерело», а заяву про реєстрацію права власності на будівлю подало МП «Джерело».

Будівля літер «В» та «Г» знаходиться на території Болградського відділення Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області, колишньої податкової інспекції у Болградському районі Одеської області.

ДПІ у Болградському районі вважала себе власником будівлі і звернулася в Господарський суд Одеської області з позовом до МП «Джерело» про визнання права власності на вищезазначену будівлю, в чому їм було відмовлено.

Після цього позивач знову звернувся з заявою про реєстрацію права власності, але їм знову було відмовлено, так як вони не можуть надати технічний паспорт із зазначенням всіх необхідних характеристик. Вони замовили новий техпаспорт, але розробити його не можуть, так як ДПІ не надає доступ до будівель. Була створена комісія, яка також не змогла пройти на територію податкової інспекції. Тому позичав змушений був звернутися до суду за захистом свого права на будівлі.

Представники позивача: ОСОБА_1 - один із засновників та керівник МП «Джерело» (а.с.5, 157-158), ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від ОСОБА_1 (а.с.69) в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, та наполягали на їх задоволенні.

Усі відповідачі в судове засідання не прибули, повідомлялися згідно вимог чинного законодавства (а.с.35, 36-37, 38, 39, 41, 42, 43), проте визнали позовні вимоги, не заперечували проти їх задоволення, просили розгляд справи провести у їх відсутність, про що надали кожний окремо заяви, та копії паспортів (а.с.45-55, 63-66,72).

Представники третьої особи, Болградського відділення Ізмаїльської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області ОСОБА_12, яка діє на підставі довіреності (а.с.105) та ОСОБА_4, начальник Болградського відділення Ізмаїльської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області (а.с.107) в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та підтримали письмові заперечення (а.с.81-85).

В обґрунтування заперечень, стверджують, що відповідно до листа ДПС в Одеській області від 23.01.2013 року №640/7/01-0307 про необхідність оформлення органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями права постійного користування земельними ділянками, які використовують земельні ділянки державної власності без документів, що посвідчують право користування ними, ДПІ звернулася до КП «Болградське БТІ» із запитом про надання інформації про нерухоме майно, що рахується за нею.

Згідно отриманої 27.03.2014 року відповіді від КП «Болградське БТІ» вбачається, що ДПІ належить 87/100 частин нерухомого майна, розташованого за адресою: Одеська область, м. Болград, вул. Асена Христєва, 24, інші 13/100 частин належать колективу Малому підприємству «Джерело».

ДПІ у Болградському районі ГУ ДФС в Одеській області звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом про визнання права власності на будівлю літ. «В» та «Г» загальною площею 111,0 кв.м., що розташована за адресою Одеська область, м. Болград, вул.25 Серпня, 109 кут вул. Асена Христєва, №24, однак їй було відмовлено в задоволені позову.

Третя особа посилається на те, що між нею та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Жовтневе» було досягнуто згоди та СВК «Жовтневе» було виписано на адресу податкового органу накладну № 8106 від 27.12.1999 року про передачу будівель під літ. «В», «Г» за адресою: Одеська область, м. Болград, вул. 25 Серпня, 109, податкову накладну № 624 від 27.12.1999 року про передачу виробничого приміщення за адресою м. Болград, вул. Асена Христєва, 25.

Державній податковій інспекції у Болградському районі Одеської області на проведення взаємозаліку в рахунок погашення податкової заборгованості було передано СВК «Жовтневе» виробниче приміщення позначене літ. «В» та «Г», загальною площею 111,0 кв.м., що розташоване за адресою: Одеська область, м. Болград, вул.25 Серпня, №109, яке СВК «Жовтневе» придбало у малого підприємства «Джерело».

Також третя особа посилається на те, що між позивачем МП «Джерело» та СВК «Жовтневе» було укладено договір купівлі-продажу приміщення від 16.06.2000 року, посвідчений державним нотаріусом Болградської державної нотаріальної контори ОСОБА_13, реєстровий номер 4709, відповідно до п.1.3 якого МП «Джерело» продало, а СВК «Жовтневе» купило за 3 600 гривен будівлі літ. «В», «Г», загальною площею 111.0 кв.м., розташовані за адресою: Одеська область, м. Болград, вул. 25 Серпня, 109 на земельній ділянці площею 2 184 кв.м.

З огляду на зазначене, третя особа вважає, що вищевказане майно не може належати колективу МП «Джерело», так як воно було відчужено, та дана особа не може відчужувати двічі одне й те саме майно та отримувати за це кошти.

Крім того, Товариство покупців припинило своє існування, реалізувавши мету для якої воно було створено. Члени товариства покупців і члени колективу МП «Джерело» одні і ті ж особи, а тому сумнівним є визначення статусу сторін позивача та відповідачів.

Також, представники третьої особи просили застосувати строк позовної давності в даному спору, стверджуючи, що з часу викуплення та передачі майна товариством покупців МП «Джерело» минуло майже 22 роки, а з часу відчуження майна МП «Джерело» на користь СВК «Жовтневе» - минуло 17 років (а.с.174-175).

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» № 2163-ХІІ від 04.03.1992 року приватизація майна державних підприємств України (надалі приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб.

Як вбачається зі ст.6 цього ж Закону суб'єктами приватизації є: державні органи приватизації; покупці; продавці; представники і посередники.

Частиною 2 ст.8 вищевказаного Закону передбачено, що для спільної участі у приватизації громадяни можуть засновувати товариство покупців шляхом укладання угоди про сумісну діяльність. Створення товариств покупців членами трудового колективу підприємств, що приватизуються, здійснюється на підставі рішення загальних зборів за умови участі в них більше 50 відсотків працівників підприємства. До складу товариства покупців, створеного працівниками підприємства, можуть включатися також його колишні працівники, які вийшли на пенсію, звільнені в зв'язку з скороченням штатів, за станом здоров'я, та особи, які мають право відповідно до законодавства повернутися на попереднє місце роботи. Угода про сумісну діяльність, а також протокол загальних зборів про створення товариства покупців підлягають реєстрації у відповідному органі приватизації.

Товариство покупців має повноваження на:

подання заяви на приватизацію;

одержання кредитів;

участь в аукціоні, конкурсі, викупі підприємства;

укладання договору купівлі-продажу;

прийняття майна у власність;

підготовку установчих документів і вирішення інших організаційних питань щодо створення на основі придбаного майна господарського товариства чи іншого виду підприємства;

участь як позивача або відповідача в суді чи арбітражному суді.

У межах своїх повноважень товариство покупців користується правами юридичної особи.

В судовому засіданні було встановлено, що 23.05.1991 року виконавчий комітет Болградської міської ради Одеської області за наслідками розгляду заяви МП «Джерело» надав згоду на відкриття на території м. Болград Малого підприємства «Джерело» для надання послуг населенню, підприємствам і організаціям згідно прийнято статуту (а.с.6)

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців МП «Джерело» було засновано та зареєстровано 27.05.1991 року (а.с.5).

14 серпня 1995 року члени трудового колективу МП «Джерело» в кількості 7 осіб (а.с.8):

-ОСОБА_14,

-ОСОБА_15,

-ОСОБА_5,

-ОСОБА_6,

-ОСОБА_16,

-ОСОБА_17,

-ОСОБА_18,

що складає 100% від загальної кількості працівників підприємства, заснували товариство покупців, з метою здійснення діяльності, спрямованої на придбання державного майна та створення господарського підприємства іншого виду, про що уклали угоду про спільну діяльність затверджену на загальних зборах від 14.08.1995 року, зареєстровану в представництві Фонду майна України в Болградському районі 14 серпня за №24/95 (а.с.9-10).

Тоді ж, 14.08.1995 року представництвом Фонду державного майна в Болградському районі було видано свідоцтво № 49 про реєстрацію товариства покупців МП «Джерело» на підставі наказу № 159 від 14.08.1995 року (а.с.7).

Учасниками товариства покупців членів трудового Малого підприємства «Джерело» були: ОСОБА_1, ОСОБА_15, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 (а.с.8).

13.09.1995 року між представництвом Фонду державного майна України в Болградському районі та товариством покупців членів трудового колективу МП «Джерело» укладено договір купівлі-продажу будівлі, що розташована за адресою: Одеська область, м. Болград вул.25 Серпня, №109. Предмет договору складають будівлі літ «В», та «Г», площею 111.9 кв.м., розташовані за адресою: вул.25 Серпня, №109 (а.с.11-12).

Згідно із п.п.1.1, 1.2, 1.4 вищезазначеного договору, продавець зобовязався передати у власність покупця будівлі літер «В» і «Г», що орендується МП «Джерело», загальною площею 111.9 кв.м. за адресою: Одеська область, м. Болград, вул. 25 Серпня, №109, а покупець зобовязався прийняти цю будівлю та сплатити ціну 296 099 000 карбованців.

Пунктом 1.2 цього договору визначено, що право власності на будівлю переходить до Покупця з моменту підписання акту приймання-передачі (а.с.11-12).

Розділ 3 «Передача обєкта» цього договору гласить, що передача обєкта здійснюється продавцем покупцю в триденний термін з моменту отримання повної сплати вартості продажу обєкта.

Передача обєкта продавцем і прийняття обєкта покупцем засвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами.

Однак, такий акт про передачу комунального майна державного підприємства згідно якого продавець передав, а покупець прийняв комунальне майно, ніким з учасників судового розгляду суду не надано, а ні позивачем, а ні відповідачами.

Відповідно до ст.128 ЦК УРСР, чинного на час укладення договору, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Разом з цим, у ст.25 Закону від 6 березня 1992 р. N 2171-XII «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (далі - Закон) у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції було передбачено, що право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір купівлі-продажу є підставою для внесення коштів у банківську установу на обумовлений договором рахунок як оплату за придбаний об'єкт приватизації. Покупець зобов'язаний внести зазначені платежі протягом 30 календарних днів з моменту переходу до нього права власності на об'єкт приватизації. Термін оплати може бути продовжено ще на 30 календарних днів за умови сплати не менше 50 % ціни продажу. Після виплати повної ціни продажу об'єкта або передбаченого договором першочергового внеску уповноважений представник органу приватизації і новий власник підписують акт передачі майна державного підприємства. Договір купівлі-продажу підлягає реєстрації місцевою Радою народних депутатів.

Як встановив суд, договір купівлі-продажу від 13.09.1995 року був зареєстрований рішенням Виконавчого комітету Болградської міської ради народних депутатів «Про реєстрацію договорів купівлі-продажу» від 18.10.1995 р. № 338, реєстраційний номер 20 (Пункт 1.2. Рішення) (а.с.13).

Згідно ст.5 Закону … (в редакції, чинній на момент приватизації) передбачено, що покупцями об'єктів малої приватизації можуть бути фізичні та юридичні особи, які визнаються покупцями відповідно до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств».

З аналізу норм законодавства про приватизацію вбачається, що набувачами права власності на майно державних підприємств в результаті приватизації могли бути як фізичні особи, так і юридичні особи.

При цьому, зі статей 3, 11 Закону … випливає, що одним із способів приватизації є викуп об'єктів малої приватизації працівниками цих об'єктів.

Тлумачення даних норм приватизаційного законодавства надано також Конституційним Судом України у справі №1-16/2000 (справа про визначення способу малої приватизації), де у п.п.3, 4 визначено, що Конституція України встановлює право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (частина перша статті 41), а також рівність суб'єктів права власності перед законом (частина четверта статті 13). Одним із способів зміни форми власності є приватизація, в процесі якої відбувається відчуження на користь фізичних або юридичних осіб майна, що є державною чи комунальною власністю, та майна, що належить Автономній Республіці Крим. Порядок відчуження такого майна визначається законами, зокрема Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Стаття 3 вказаного Закону … передбачає три способи малої приватизації - викуп, продаж на аукціоні, за конкурсом. Норми, які регламентують ці відносини, містяться в нормативно-правових актах з питань приватизації - законах, указах Президента України, наказах Фонду державного майна України тощо. Аналіз цих актів свідчить про наявність конкурентних та неконкурентних способів приватизації, а також особливого режиму приватизації, що здійснюється членами трудового колективу підприємства - об'єкта приватизації.

Аналіз положень Договору купівлі-продажу від 13.09.1995 року, зокрема того, що Покупцем за даним договором було Товариство покупців, створене членами трудового колективу, того, що відчуження державного майна здійснювалося на платній основі, того, що на виконання умов договору щодо розрахунків товариством покупців було здійснено оплату коштами в сумі двісті девяносто шість мільйонів девяносто девять тисяч українських карбованців що в сумі дорівнює договірній вартості об'єкту приватизації; дають підстави стверджувати, що члени товариства покупців-фізичні особи приватизували державне майно шляхом викупу.

Згідно ст.8 Закону … для спільної участі у приватизації громадяни можуть засновувати господарське товариство або товариство покупців шляхом укладання угоди про сумісну діяльність.

Згідно п.1.1 «Порядку створення та реєстрації товариства покупців у процесі приватизації», затвердженого Наказом Фонду державного майна України за № 235 від 25.05.1993 року, товариством покупців визнавалися добровільні об'єднання громадян, які уклали угоду про спільну діяльність, з метою придбання об'єктів приватизації у власність.

Із матеріалів справи вбачається, що для приватизації державного майна будівель під літ. «В», «Г», що перебували в оренді МП «Джерело», членами трудового колективу даного підприємства було засновано не господарське товариство, як юридичну особу, а Товариство покупців, як об'єднання громадян.

Як слідує із визначення товариства покупців такі товариства не були юридичними особами, а отже, правонабувачами приватизованого державного майна за угодами, які від імені членів товариства покупців підписував керівник товариства, були саме громадяни.

При цьому, товариства покупців, як добровільні об'єднання громадян, створювалися з метою забезпечити принцип приватизації, визначений у преамбулі Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», а саме - відчуження майна на користь одного покупця одним актом купівлі-продажу.

Згідно п.3.1 «Порядку створення та реєстрації товариства покупців у процесі приватизації» члени товариства покупців мають право саме на частину придбаного державного майна.

Стаття 432 ЦК УРСР (1963 рік) визначає, що майно придбане в результаті спільної діяльності учасників договору про сумісну діяльність є їх спільною власністю.

Так як спільною метою створення Товариства покупців МП «Джерело» була приватизація майна державного підприємства і для досягнення даної мети члени товариства покупців уклали між собою угоду про спільну діяльність, то очевидно, що приватизоване за результатами здійснення спільної діяльності державне майно є спільною власністю членів Товариства покупців МП «Джерело» -учасників Угоди про спільну діяльність членів трудового колективу МП «Джерело».

Так як процес приватизації державного майна був завершений із передачею Товариству покупців викупленого державного майна, що згідно ст.128 ЦК УРСР (1963 рік) свідчить про виникнення в членів Товариства покупців права власності на дане майно.

Відповідно до Угоди про спільну діяльність передбачено, що метою Товариства покупців було здійснення діяльності, спрямованої на придбання державного майна, і створення господарського товариства /підприємства іншого виду/ - ст.3 Угоди (а.с.9-10).

З протоколу № 2 загальних зборів покупців членів трудового колективу МП «Джерело» від 24.10.95 року у кількості 7 (семи) чоловік (а.с.14) вбачається, що товариство покупців виконало свою мету. Будівлі, що були викуплені на підставі Закону «Про приватизацію майна державних підприємств» належить товариству покупців МП «Джерело», членами якого є члени трудового колективу МП «Джерело». Угодою про спільну працю передбачено, що на базі викупленого майна ТП може бути створено підприємство. Взявши до уваги, що МП «Джерело» створено в 1991 році, вирішили, що не має потреби створювати нове підприємство, а можливо майно передати на баланс МП «Джерело» як внески членів трудового колективу.

Прийняли рішення: - про передачу викупленої будівлі від ТП МП «Джерело» на баланс МП «Джерело»; - про ліквідацію товариства покупців членів трудового колективу МП «Джерело» (а.с.14).

Названий протокол підписано лише головою зборів ОСОБА_1, та секретарем зборів ОСОБА_6

На підставі акту прийому-передачі викуплені від 24.10.1995 року будівлі від імені ТП МП «Джерело» передав голова ОСОБА_1, а від імені МП «Джерело» прийняла заступник директора ОСОБА_6 (а.с.15).

Дані законодавчі та договірні приписи не були виконані і члени товариства покупців не створили і не зареєстрували нової юридичної особи.

Як слідує із матеріалів справи та встановлено в ході судового засідання, Товариство покупців МП «Джерело» не було ні господарюючим, ні статутним суб'єктом; дане Товариство покупців не здійснювало виробничої, науково-дослідницької чи комерційної діяльності; метою створення даного Товариства покупців було не одержання прибутку, а приватизація державного майна.

При цьому, судом враховується, що відсутні правові підстави вважати Товариство покупців підприємством, так само як відсутні правові підстави стверджувати про реорганізацію Товариства покупців у господарюючий суб'єкт. Товариство покупців МП «Джерело» було договірним об'єднанням громадян створеним на засадах об'єднання участі громадян, які підписали угоду про спільну діяльність, та відсутність у подальшому новоствореної юридичної особи.

За таких обставин, суд вважає, що правовстановлюючим документом на приватизоване державне майно є Договір купівлі-продажу від 13.09.1995 року, де правонабувачем вказано Товариство покупців -об'єднання громадян, а не юридична особа МП «Джерело».

Згідно п.7 «Порядку створення та реєстрації товариства покупців у процесі приватизації» товариство покупців припиняє свою діяльність після досягнення поставленої мети. Мета діяльності Товариства покупців МП «Джерело» була досягнута, а саме: приватизовано державне майно, але не створено відповідний господарюючий суб'єкт.

Таким чином, станом на момент розгляду справи в суді та станом на 24.10.1995 року (дата проколу загальних зборів товариства покупців а.с.14) такий суб'єкт правовідносин як Товариство покупців МП «Джерело» припинило свою діяльність.

Передача Товариством покупців МП «Джерело» викупленого майна на баланс МП «Джерело» (а.с.15, 16), не знайшло у подальшому своєї реалізації, оскільки не було належним чином зареєстровано право власності на спірні обєкти нерухомості за МП «Джерело».

Перевіряючи заперечення третьої особи, суд встановив:

Згідно свідоцтва про право власності № 546 від 20.06.1997 року Державна податкова адміністрація в Болградському районі Одеської області є власником 87/100 частин нерухомого майна, розташованого за адресою: вул. Асена Христєва, № 24 м.Болград Одеська область (а.с.88).

КСП «Жовтневе» запропонувало державній податковій інспекції в Болградському районі в звязку з відсутністю грошових коштів на рахунку в порядку взаємозаліку в рахунок погашення заборгованості передати податковому органу нерухоме майно: виробниче приміщення: будівлі під літ. «В, Г» по вул. Асена Христєва, № 25, м. Болград кут вул. 25 Серпня, № 109, м. Болград, Одеська область, на суму 3 600.00 гривен (а.с.91).

Що підтверджується також накладною № 8106 від 27.12.1999 року (а.с.89), податковою накладною № 624 від 27.12.1999 року (а.с.90), листом на імя голови державної податкової адміністрації Одеської області від 27.12.1999 року (а.с.92), довідкою про включення до Єдиного державного реєстру Підприємств та організацій України КСП «Жовтневе» (а.с.94), свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрацію) субєкта підприємницької діяльності СВК «Жовтневе» від 04.03.2000 року (а.с.95), статутом СВК «Жовтневе» з якого вбачається, що кооператив створено у процесі перетворення і є правонаступником колективного сільськогосподарського підприємства (КСП) «Жовтневе» (а.с.153), ухвалою господарського суду Одеської області від 21.06.2007 року про ліквідацію СВК «Жовтневе» (а.с.96-97),

16.06.2000 року між МП «Джерело» та СВК «Жовтневе» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна будівлі під літ. «В, Г», розташованої за адресою: вул. 25 Серпня, № 109, м. Болград, Одеська область, посвідчений державним нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 4709 (а.с.100, 125-128).

Однак, керівник ПП «Джерело» ОСОБА_1 заперечував факт укладання такого договору, а точніше посилався на те, що він не памятає факту укладання цього договору.

За клопотанням представника третьої особи, в судовому засіданні були допитані свідки:

- ОСОБА_19 представник СВК «Жовтневе», яка укладала договір купівлі-продажу в присутності нотаріуса,

- ОСОБА_20 голова СВК «Жовтневе» в 1999 2000 роках,

- ОСОБА_21 головний бухгалтер СВК «Жовтневе» в 1999 році,

- ОСОБА_22 начальник податкової інспекції станом на 1998-2000 роки, ОСОБА_23 - головний бухгалтер податкової інспекції в 1999-2000 роках,

які пояснили та підтвердили суду, що дійсно 16.06.2000 року між ПП «Джерело» та СВК «Жовтневе» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна будівлі під літ. «В, Г», розташованої за адресою: вул. 25 Серпня, № 109, м. Болград, Одеська область у присутності державного нотаріуса Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області, та відповідно був посвідчений нотаріусом. Кошти у сумі 3 600.00 гривен були перераховані через банківську установу СВК «Жовтневе» на рахунок МП «Джерело», складено акт прийому-передачі майна, та фактично передано.

А тому, третя особа заперечуючи проти позову стверджувала, що спірні обєкти не рухомості, будівлі під літ. «В», «Г» за адресою: вул. 25 Серпня, № 109, м. Болград, Одеська область є її власністю, яка належним чином не оформлена.

З цих підстав, третя особа Державна податкова інспекція у Болградському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області зверталася до суду з позовом до МП «Джерело», третя особа Болградська міська рада Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно, та рішенням Господарського суду Одеської області від 26.01.2015 року (справа № 916/2882/14), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду Одеської області від 07.04.2015 року в задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що КСП «Жовтневе» станом на 27.12.1997 року не було власником будівель літ. «В», «Г» загальною площею 111.0 кв. м., розташованих за адресою: вул.25 Серпня, № 109, м.Болград, Одеська область, а відтак не мало право на відчуження вказаного нерухомого майна (а.с.18-20, 21-24).

Позивач, стверджуючи щодо своїх прав власності на спірні обєкти звернувся з позовом до суду до Державної податкової інспекції у Болградському районі Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області про зобовязання вчинити певні дії.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.08.2015 року, справа № 916/2171/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено з тих підстав, що МП «Джерело» не надано належних і допустимих доказів права власності на частину обєкту нерухомості, будівлі літ. «В», «Г», загальною площею 11.9 кв.м, що розташовані в м. Болград, вул. 25 Серпня, № 109, а тому суд не мав правових підстав для задоволення позовних вимог оскільки позов предявлений відповідачу особою, яка не є власником спірного майна.

У відповідності до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України).

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, господарські суди Одеської області, досліджуючи усі надані сторонами докази, як в одній справі, так і в іншій справі, дійшли висновку, що а ні МП «Джерело», а ні Державна податкова інспекції у Болградському районі Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області (наразі Ізмаїльська обєднана державна податкова інспекція Головного Управління ДФС в Одеській області) не є власниками спірних будівель під літ. «В», «Г», загальною площею 11.9 кв.м, що розташовані за адресою: вул. 25 Серпня, № 109, м. Болград, Одеська область.

Дані рішення мають приюдиційне значення під час розгляду інших спорів між цими ж сторонами з приводу того ж предмету спору.

Позивач двічі звертався до реєстраційної служби, державного реєстратора з приводу реєстрації прав власності на спірні будівлі, та отримував двічі відмову:19.06.2014 року, 30.07.2015 року (а.с.25, 26).

З матеріалів інвентарної справи КП «Болградське бюро технічної інвентаризації» (а.с.184) на обєкт нерухомості за адресою: вул. Асена Христєва, №24, кут вул. 25 Серпня 109, м.Болград, Одеська область, зареєстрований інвентарним бюро в реєстровій книзі за реєстраційним номером 53 вбачається, що власниками даного обєкту нерухомості є:

- колектив МП «Джерело» - 13/100;

- державна податкова адміністрація - 87/100.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив відповідачами членів товариства покупців МП «Джерело».

Як судом було встановлено, станом на 1995 рік членів трудового колективу, та відповідно і членів товариства покупців було сім осіб: ОСОБА_1, ОСОБА_15, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 (а.с.8).

З яких на даний час четверо померло.

Спадкоємцями: ОСОБА_15, померлого 12.10.2013 року є ОСОБА_24 згідно довідки Залізничненської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.28), ОСОБА_17, померлої 09.02.1997 року є ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.27).

Щодо інших членів товариства покупців, позивач стверджує, що спадкоємцями ОСОБА_16 є ОСОБА_11, ОСОБА_18 ОСОБА_25.

Виходячи зі змісту процесуального законодавства процесуальне правонаступництво - це заміна сторони у справі іншими особами у зв'язку з переходом до цих осіб матеріальних прав і обов'язків попередньої особи (ст. 37 ЦПК України).

Таким чином, підставою процесуального правонаступництва є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони, зокрема, внаслідок смерті, із спірних або встановлених судом правовідносин майнового характеру.

При процесуальному правонаступництві всі процесуальні дії виконані попередником є обов'язковим для правонаступника (ч. 2 ст. 37 ЦПК України).

Для настання процесуального правонаступництва необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника, доказом якого у разі смерті громадянина, є документ про право на спадкування.

Проте, а ні до позовної заяви, а ні за весь час розгляду справи, суду не надано, даних (належних доказів) про те, що до відповідачів: ОСОБА_11, ОСОБА_25, ОСОБА_24 у порядку спадкування перейшли права відповідно ОСОБА_16, ОСОБА_18, ОСОБА_15.

За таких обставин залучення до участі у справі відповідачами ОСОБА_11, ОСОБА_25, ОСОБА_24 як правонаступників померлих ОСОБА_16, ОСОБА_18, ОСОБА_15 не можна визнати обґрунтованим, оскільки не підтверджено належним чином, що саме ці особи, а не будь-хто інший є спадкоємцями після смерті спадкодавців: ОСОБА_16, ОСОБА_18, ОСОБА_15, а також відсутність інших можливих спадкоємців.

Станом на 2007 рік, та час звернення з даним позовом до суду засновниками МП «Джерело» є: ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_5 (а.с.157-188), з яких представником позивача є ОСОБА_1, а інші зазначені як відповідачі.

Згідно ст.30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивач - це особа, на захист прав та інтересів якої відкрито провадження у справі. З цього випливає, що позовна заява подається для захисту порушених прав, а саме порушення в часі повинно існувати до відкриття провадження у справі. Однак буває, що позивач помиляється, його права не порушені або ті права, які порушені, йому не належать, а тому суд у позові відмовить. Тому коли позивач звертається до суду з позовом до конкретного відповідача, то на цей час існує лише припущення щодо порушення прав позивача, яке підтверджується (або спростовується) під час розгляду справи в суді.

Як правило, саме позивач ініціює процес шляхом подання позовної заяви.

Позивач має можливість вибору: 1) способу порушення справи (самостійно чи через інших осіб); 2) відповідача; 3) часу для пред'явлення позову; 4) підсудності; 5) підстав та предмету позову, а отже, і меж судового розгляду. Ці обставини мають важливе тактичне значення.

Відповідач - це особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав. Тому саме позивач визначає, до кого пред'явити позов. Якщо позивач помилиться і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у позові відмовляє.

Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших суб'єктів цивільних процесуальних правовідносин взагалі та осіб, які беруть участь у справі, зокрема, є такі:

1) сторони - це обов'язкові суб'єкти цивільного процесу;

2) сторони - це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом;

3) юридична заінтересованість сторін носить особистий характер, тобто вони наділені і матеріально-правовою, і процесуальною заінтересованістю (див. коментар до ст. 26 ЦПК);

4) справа (процес) ведеться від імені сторін;

5) сторони несуть судові витрати у справі;

6) на сторони поширюються усі наслідки та властивості судового рішення;

7) правосуб'єктність сторін допускає правонаступництво.

Відповідно до ст. 32 ЦПК України позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов'язки.

Чинне законодавство не допускає збіг в одній особі позивача і відповідача.

Суд, розглядаючи спір, приймає до уваги та враховує, що МП «Джерело», засновниками якого є: ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_5 (а.с.157-188), з яких ОСОБА_1 є керівником, а також представником позивача в цьому спорі, тобто представляє інтереси і інших засновників: ОСОБА_6, ОСОБА_5, які в той же час вказані відповідачами в цьому спорі до яких заявлено позов про визнання права власності.

Таким чином, фактично позивач звертаючись до суду з цим позовом допустив збіг в одній особі двох сторін з протилежними інтересами: позивача і відповідача.

Суд звертає увагу, що правовими підставами позову позивач зазначає ст. 392, 345 ЦК України від 16.01.2003 року, тоді як спірні правовідносини між цими сторонами виникли в 1995 році, а відтак підлягає застосуванню інші матеріальне право, чим порушено принцип дії закону в часі та зазначені норми матеріального права.

Проте, жоден із представників позивача не обґрунтовував доводи позову посилаючись на спеціальне приватизаційне законодавство України.

Так, умови одержання фізичними та юридичними особами державного майна та майна, що є в комунальній власності, визначаються Законами України «Про Державну програму приватизації», «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», «Про приватизаційні папери», «Про приватизацію державного житлового фонду», та іншими законодавчими й нормативно-правовими актами, та нормами ЦК УРСР від 18.07.1963 року.

Засади ст.ст.3, 11 ЦПК України, ст.15 ЦК України, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Звертаючись до суду за захистом свого права, позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. При цьому, обираючи спосіб захисту свого права, відмінний від визначених у ст.16 ЦК України, на позивача додатково покладається обов'язок з обґрунтування доцільності такого способу захисту його права чи інтересу.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги та заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому, відповідно до системного аналізу положень ст.ст.10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору, зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

За таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними і не підлягають задоволенню.

Представники третьої особи наполягали на застосуванні строку позовної давності та залишенню позовної заяви МП «Джерело без розгляду» (а.с.174-175).

Положеннями ст.71 ЦК УРСР від 18.07.1963 року з останніми змінами у редакції Закону України від 11.07.95 року N 295/95-ВРвизначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Аналогічні положення визначені в ст. 256 ЦК України від 16.01.2003 року, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Тоді як, статтею 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4).

До даних правовідносин застосовується загальний строк позовної давності тривалістю три роки.

Як було встановлено судом спірні правовідносини виникли в 1995 році.

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначається про наступне: «Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання…

Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови.

Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене...

Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права».

В задоволенні позову МП «Джерело» суд відмовляє в звязку з не обґрунтованістю та не доведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 30-31, 57-61, 131, 208, 209, 212-215, 223, 256-259 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Малого підприємства «Джерело» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа Болградське відділення Ізмаїльської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили у день розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового розгляду виготовлено 10.07.2017 року.

Суддя: _________ С.В.Кодінцева