У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_5, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 25 вересня 2006 року він передав відповідачу в борг 536 000 доларів США, які останній зобов'язувався повернути до 1 січня 2007 року, що підтвердив розпискою від 25 жовтня 2006 року. Оскільки відповідач борг повернув частково, а саме у сумі 10 400 доларів США, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути зі ОСОБА_4 заборгованість у сумі 525 600 доларів США та 3% річних від простроченої суми в сумі 549 984,51 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 6 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив зі спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови у позові.

Проте повністю з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до розписки, складеної 26 вересня 2006 року, ОСОБА_4 зобов'язувався повернути позивачеві кошти до 1 січня 2007 року.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, і загальна позовна давністьвстановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна даність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Встановивши, що перебіг позовної давності розпочався з 2 січня 2007 року і не переривався, а з позовом ОСОБА_3 звернувся у липні 2015 року, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відмову у позові.

Проте такий висновок є передчасним.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, суд, встановивши всі обставини справи, має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. У випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку зі спливом позовної давності, а у випадку недоведеності позову - відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав.

Вирішуючи справу та відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, суди зазначене не врахували та, у порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України, застосували наслідки спливу позовної давності, не навівши при цьому правових висновків щодо обґрунтованості позовних вимог, заявлених ОСОБА_3

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, оскільки ухвалені з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливили встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого належить урахувати викладене та ухвалити рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Є.П.Євграфова Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова