АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Усика Г.І., Борисової О.В.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про стягнення грошових коштів, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 19 400 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 30.07.2015 він виявив бажання придбати у відповідача автомобіль Geеly СК. Представником відповідача йому було надано банківські реквізити для сплати авансу за договором у розмірі 19400 грн. Позивач вказаний аванс сплатив, разом з тим, він не підписував додаток № 2 до договору фінансового лізингу, а тому вважає такий договір неукладеним та просить стягнути з відповідача на його користь суму внесеного авансового платежу.

Справа № 757/30165/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6374/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 19 400 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року заяву ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції поверхнево розглянув справу, оскільки на справді позивач ввів суд в оману щодо не підписання ним додатку №2 до договору, так як насправді позивач підписав такий додаток, а тому сторони прийшли домовленості щодо усіх істотних умов договору. Відтак, на думку апелянта, позов є необґрунтований та у його задоволенні слід було відмовити.

Представники позивача в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Представники відповідача в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності представника відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.07.2015 сторонами підписано договір фінансового лізингу № 000546, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе обов'язок придбати предмет лізингу - транспортний засіб Geеly СК, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 6 029,54 доларів США, що еквівалентно 142 900 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу, на строк та на умовах передбачених договором.

Як вбачається із квитанцій від 30.07.2015 № ПН 3044 та № ПН 3056 позивачем було сплачено на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 19 400 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що позивач не підписав додаток № 2 до основного договору, в якому містилася специфікація предмету лізингу, а тому договір між сторонами є неукладеним, а отримані відповідачем кошти є такими, що отримані без достатньої правової підстави.

Колегія суддів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Так, в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору.

Звернувшись до суду із зазначеним позовом ОСОБА_1 послався на те, що він не підписував Додатку №2 до договору фінансового лізингу, де містилася специфікація автомобіля, а тому вважав договір неукладеним, а грошові кошти, які були ним сплачені за договором, отримані відповідачем без достатньої правової підстави.

Проте належних доказів того, що він не підписував вказаний дотаток до договору позивач не надав. В свою чергу відповідач надав копію вказаного додатку який позивачем не оспорювався (а.с.57).

Під час апеляційного перегляду справи, стороною позивача не спростовувалася дійсність наданого відповідачем доказу.

Колегія суддів роз'яснила представникам позивача право на звернення до суду з заявою про призначення почеркознавчої, однак представники відмовились від Ії проведення.

Доводи позивача про те, що він не був ознайомлений із специфікацією автомобіля спростовується також тим, що на першому аркуші договору фінансового лізингу вказано модель, комплектацію, об'єм двигуна, тип КПП та привід транспортного засобу. Вказаний аркуш договору також окремо підписаний позивачем, а отже він був ознайомлений з умовами та погодився з ними.

Але сам договір позивачем не оспорювався з будь яких причин. В своєму позові він посилався на положення ст.1212 ЦК України, як на підставу задоволення позову, та стягнення грошей з відповідача, проте вказані положення матеріального права не підлягають застосуванню в даній справі, виходячи з наступного.

Ст.1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення

майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув кошти позивача за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, у зв'язку із укладеним сторонами правочином.

За таких обставин, враховуючи, що доказів визнання укладеного правочинну недійсним або його розірвання не надано, посилання позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України, є необґрунтованими.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Таким правовий висновок узгоджує з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 жовтня 2013 року, у справі №6-88цс13, яка є обов'язковою для врахування, відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України.

Судом першої інстанції не було враховано наведеного, що призвело до безпідставного задоволення позову.

Сторона позивача, під час апеляційного перегляду справи, у своїх поясненнях та запереченнях на апеляційну скаргу посилалася на інші підстави для задоволення позову, а ніж ті, які були заявлені в суді першої інстанції і досліджувалися судом та з приводу яких сторонами подавалися докази та обґрунтування, але колегія суддів не бере їх до уваги, в силу положень ст. 303 ЦПК України, що не перешкоджає позивачу звернутися до суду за захистом свого права з інших підстав.

Враховуючи викладене, переглянувши рішення суду в межах заявлених позивачем вимог та доводів, обґрунтувань і доказів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, а заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року слід скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» задовольнити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді