Провадження № 22-ц/780/2668/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 20.07.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

20 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Білоконь О.В., Голуб С.А.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 19 грудня 2013 року помер її батько ОСОБА_5, який останні роки життя хворів на онкозахворювання четвертої стадії. 20 листопада 2013 року йому була проведена операція, після чого він за станом здоров`я потребував постійної сторонньої допомоги та перебував під її наглядом. При цьому, ОСОБА_5 не вів розмову про намір скласти заповіт або подарувати належне йому майно. Позивач зазначала, що у грудні 2015 року їй стало відомо про існування договору дарування від 15 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, за яким ОСОБА_5 подарував відповідачу ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку по вул. Залізнична, 68 у м. Біла Церква Київської області. Вважає вказаний договір дарування недійсним, оскільки він був укладений ОСОБА_5 внаслідок помилки, а саме, він вважав, що підписує договір довічного утримання з ОСОБА_2, а не договір дарування житлового будинку. Зазначала, що на підтвердження недійсності договору дарування свідчить той факт, що відповідач зареєстрував право власності на 1/2 частину житлового будинку лише 30 квітня 2014 року.

З урахуванням наведеного, позивач просила визнати недійним договір дарування 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по вул. Залізнична, 68 у м. Біла Церква Київської області, укладений 05 грудня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №1136.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по вул. Залізнична, 68 у м. Біла Церква Київської області, укладений 05 грудня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності належала 1/2 частина домоволодіння по вул. Залізничній, 68/2 у м. Біла Церква Київської області, що підтверджується свідоцтвом про право особистої приватної власності від 15 лютого 1972 року (а.с.69).

05 грудня 2013 року між ОСОБА_5 та його сином ОСОБА_2 укладено договір дарування 1/2 частини домоволодіння по вул.Залізничній, 68/2 у м. Біла Церква Київської області з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 1136 (а.с.63).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 страждав на онкологічні захворювання. У період з 16 серпня 2012 року по 28 серпня 2012 року перебував на стаціонарному лікуванні в Білоцерківській міській лікарні № 1 з діагнозом загострений панкреатит, хронічний холецистит в стадії загострення, після цього з 18 листопада 2013 року по 26 листопада 2013 року перебував на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні №1, де йому 20 листопада 2013 року була проведена операція, консервативна спазмолітична, протизапальна, антисекреторна терапія, встановлено клінічний діагноз: саркома голівки підшлункової залози, 4 стадії, стан після паліативної операції (2012 рік інституту хірургії ім.Шалімова холедоходуоденоанастомоз). Вказані обставини підтверджуються випискою з медичної карти стаціонарного хворого та історією хвороби ОСОБА_6

18 грудня 2013 року ОСОБА_5 помер у віці 76 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ОК №297661 від 19 грудня 2013 року (а.с. 9).

Згідно з даними лікарського свідоцтва про смерть №252 від 19 грудня 2013 року, причиною смерті ОСОБА_5 є: ендогенна інтоксикація, місцеве поширення хвороби, метастази в печінці, рак підшлункової залози (а.с.11).

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що за життя ОСОБА_5 постійно проживав в 1/2 частині житлового будинку №68 по вул. Залізнична у м. Біла Церква, яка виділена в квартиру №1, як до укладення оспорюваного договору дарування, так і після його укладення до самої смерті.

Необхідну допомогу та догляд ОСОБА_5 здійснював його син ОСОБА_2, якому ОСОБА_5 передав документи на майно та ключі від житлового будинку. Позивач ОСОБА_3 проживала окремо від батька, провідувала його періодично та не заперечувала того, що її брат ОСОБА_2 доглядав та постійно піклувався про батька.

Також судом першої інстанції встановлено, що за життя померлий ОСОБА_5 мав у власності, крім спірного житлового будинку, ще один житловий будинок по вул. Лазаретна, 17 у м. Біла Церква, але проживати в ньому не міг у звязку із тяжким станом здоровя та відсутністю в будинку необхідних побутових умов.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 був особою похилого віку та за станом здоровя потребував стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодився на передачу нерухомого майна у власність відповідача за умови його довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину прав та обовязків, які виникнуть після його укладення.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 19 березня і 18 червня 2014 року, 21 жовтня 2015 року та 27 квітня 2016 року, які мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Матеріали справи не містять доказів того, що на час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_5 мав намір укласти договір довічного утримання, та доказів, які б свідчили про досягнення між ОСОБА_5 та відповідачем згоди з усіх істотних умов такого договору.

Висновок суду про те, що відповідач визнав факт домовленості з дарувальником ОСОБА_5 щодо обовязку довічно утримувати останнього, ґрунтується на припущеннях, оскільки таких доказів матеріали справи не містять. Не підтверджена вказана обставина і звукозаписом судового засідання. Той факт, що ОСОБА_5 передав відповідачу документи на майно та ключі від житлового будинку, не свідчить про наявність такої домовленості між ними. До того ж колегія суддів приймає до уваги, що обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги встановлено Сімейним кодексом України та не залежить від наявності чи відсутності між ними договірних відносин.

Крім того, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_5 на час укладення оспорюваного договору дарування перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги, оскільки як вбачається з виписки з медичної карти стаціонарного хворого №22035 ОСОБА_5 26 листопада 2013 року був виписаний у задовільному стані. Йому рекомендовано амбулаторне лікування під спостереженням хірурга онколога поліклініки за місцем проживання та консультація в МОЦ (а.с.54). При цьому колегія суддів враховує, що посилання суду на покази свідків не є належними та допустимими доказами на підтвердження обставин його безпорадного стану та потребування ним сторонньої допомоги.

Що стосується висновків суду про те, що подарований будинок був єдиним місцем проживання ОСОБА_5, то вони не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки по справі встановлено та не заперечується сторонами, що за життя ОСОБА_5 мав у власності ще один житловий будинок по вул. Лазаретна, 17 у м. Біла Церква. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, вказаний житловий будинок не приданий для проживання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що по справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що ОСОБА_5 неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування.

Оскільки позивач у суді не довела обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, то у суду першої інстанції не було законних підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним за статтею 229 ЦК України, та відповідно, задоволення позову.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_3 з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 і ч.5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції було сплачено судовий збір у розмірі 606 грн. 11 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовляє, то понесені ОСОБА_2судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з позивача на його користь.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2судовий збір у розмірі 606 грн. 11 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді