Справа № 729/522/13-ц Головуючий у І інстанції Литвиненко О. Л.
Провадження № 22-ц/780/3292/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 19.07.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря : Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 5 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 212501-СRED, відповідно до якого позичальнику на споживчі цілі було надано кредит в розмірі 15 000,00 грн. зі сплатою 32 % річних та з строком повернення до 27 серпня 2009 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між банком та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_2 укладено договори поруки з кожним окремо. Оскільки позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 3 січня 2013 року у нього утворилась заборгованість у загальному розмірі 27 849,08 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачів як поручителів в солідарному порядку.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 8 447,01 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 17 837,83 грн., штраф (фіксована частина) - 250,00 грн., штраф (процентна складова) - 1314,24 грн., а всього вирішено стягнути 27 849,08 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині солідарного стягнення заборгованості, відповідач ОСОБА_2, через представника ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову до нього як поручителя відмовити.

Отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині задоволених вимог банку до відповідача ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 5 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 212501-СRED, відповідно до якого позичальнику на споживчі цілі було надано кредит в розмірі 15 000,00 грн. зі сплатою 32 % річних та з строком повернення до 27 серпня 2009 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 5 березня 2008 року між банком та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_2 укладено договори поруки з кожним окремо, згідно з якими поручителі зобов'язалися відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору.

Звертаючись до суду, позивач вказав, що свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, надавши ОСОБА_4 кредит в обумовленому розмірі, проте останній прийняті на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення кредиту та процентів відповідно до Графіку платежів (додаток № 1) належним чином не виконував, а тому станом на 3 січня 2013 року має заборгованість у загальному розмірі 27 849,08 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 8 447,01 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 17 837,83 грн., штрафу (фіксована частина) - 250,00 грн. та штрафу (процентна складова) - 1314,24 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не виконали обов'язків, покладених договорами поруки, тому повинні нести солідарну відповідальність перед кредитором.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, за своєю юридичною природою порука є договірним зобов'язанням, адже виникає на підставі договору.

За нормами ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись ст. 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки, підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України немає.

Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові № 6-511цс15 від 11 листопада 2015 року.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування в частині задоволених вимог банку про солідарне стягнення заборгованості з поручителів та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову до відповідача ОСОБА_2 за безпідставністю заявлених вимог в межах пред'явленого позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені відповідачем, а саме 306,34 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року в частині задоволених позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 306,34 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

М.В. Мережко