У Х В А Л А

5 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 грудня 2016 року в справі за об'єднаними позовами ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні,

встановила:

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 5 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 5 липня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні за періоди з 1 листопада 2014 року по 30 листопада 2014 року в сумі 506 грн; з 1 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року в сумі 460 грн; з 1 травня 2015 року по 31 травня 2015 року в сумі 414 грн; з 1 березня 2015 року по 31 березня 2015 року в сумі 483 грн; з 1 січня 2015 року по 31 січня 2015 року в сумі 460 грн, в решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про оплату судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року з підстави передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частин 1, 2 статті 117 КЗпП України.

На підтвердження зазначеної підстави заявником надано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року, в якій, на його думку, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги частково та стягуючи середній заробіток за час затримки при звільненні за вказані періоди, суди визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні врахували розмір спірної суми на частку, яку вона становила у заявлених позовних вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком застосовуючи принцип співмірності.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 липня 2015 року по 31 липня 2015 року, суди виходили з того, що відповідач здійснив виплату належних сум позивачу, перерахувавши кошти на рахунок Державної виконавчої службі Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню відповідно до положень статті 117 КЗпП України.

Разом з тим, у наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2016 року, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню відповідно до положень статті 117 КЗпП України, оскільки позивачу не було виплачено належних сум з вини відповідача.

Отже, в судовому рішенні, наданому заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, встановлені різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за об'єднаними позовами ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні за заявою ОСОБА_4, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко