Справа №478/272/17 27.07.2017 27.07.2017 27.07.2017
Провадження №22-ц/784/1688/17
Єдиний унікальний номер судової справи: 478/272/17-ц Суддя першої інстанції Іщенко Х.В.
Номер провадження: 22-ц/784/1688/17 Суддя-доповідач апеляційного суду Козаченко В.І.
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 липня 2017 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:
головуючого Козаченка В.І.,
суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,
за участю представника відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Миколаївобленерго» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати,
В С Т А Н О В И Л А:
28 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Миколаївобленерго» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за період з часу звільнення до поновлення на посаді.

Позивач зазначав, що з 24 грудня 2013 року працював водієм автотранспортних засобів Казанківської філії ПАТ «Миколаївобленерго». 19 березня 2014 року його призвали на військову службу у зв`язку з мобілізацією, а 26 лютого 2015 року уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду чи до оголошення демобілізації.

Однак, наказом від 28 вересня 2016 року № 1562-к він був звільнений з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, Указу Президента від 26 вересня 2016 року № 411/2016 і п. 3 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ. З цим наказом він не був ознайомлений, оскільки його копія надійшла в листопаді 2016 року на адресу його батьків, а не за місцем його служби.

Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України до закінчення особливого періоду чи до дня фактичної демобілізації, за ним повинно зберігатись місце роботи і компенсуватись середній заробіток за місцем роботи на момент призову.

Посилаючись на викладені обставини, в уточнених позовних вимогах позивач просив суд визнати поважним пропущення строку звернення до суду і поновити такий строк, скасувати наказ про звільнення його з роботи, поновити його на роботі та стягнути 28 878 грн. 58 коп. заробітної плати.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 20 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення і ухвалення нового про задоволення його позовних вимог в повному обсязі вважаючи, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладення позивачем контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України після закінчення військової служби під час мобілізації, не дає підстав для застосування до нього гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України, щодо збереження за ним місця роботи та середнього заробітку. Однак у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Проте з такими висновками місцевого суду повністю погодитись не можна, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Так, Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII (далі Закон № 1275-VII) «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесені зміни до чинних законодавчих актів України, у тому числі КЗпП України, КУпАП, ПК України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» тощо.

Пунктом 2 Прикінцевих положень указаного Закону № 1275-VII поширено дію частин 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції цього Закону) на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Отже, для вирішення питання про наявність у позивача права на гарантії, передбачені вказаною нормою трудового законодавства, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-XII (далі Закон № 1932-XII), «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII), «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII), «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Ст. 2 Закону № 1932-XII встановлюється, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Ст. 3 Закону № 1932-XII передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Ст. 1 Закону N 3543-XII дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації. Зокрема встановлено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ i органiзацiй, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цiлiсностi України, який настає з моменту оголошення рішення про мобiлiзацiю (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобiлiзацiї чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобiлiзацiї, воєнний час i частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Із змісту приведених визначень вбачається, що вони дають чітке поняття початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення.

За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.

Крім того, мають бути враховані рішення Ради Національної безпеки та оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону № 1932-XII, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.

Зокрема, Рада національної безпеки, згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборону України» від 5 березня 1998 року № 183/98-ВР (далі Закон № 183/98-ВР) вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України а також, у відповідності до ст. 4 цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.

Зазначені рішення згідно зі ст. 10 Закону № 183/98-ВР вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.

Так, мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, дiяльностi органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ i органiзацiй на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на органiзацiй i штати воєнного часу. Мобiлiзацiя може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.

Тобто, особливий період закінчується прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Закон № 2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Ст. 1 цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Ст. 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом .

Ст. 19 Закону № 2232-XII встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених ст. 20 цього Закону, якою встановлено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби. Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу.

З матеріалів справи вбачається, що наказом від 24 грудня 2013 року позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду водія автотранспортних засобів і звільнений з цієї посади наказом від 28 вересня 2016 року. Трудовий договір з ОСОБА_2 припинено на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, з посиланням на Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016.

Разом з тим, наказом військового комісара Казанківського РВК від 19 березня 2014 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією і зарахований з цього дня до списків особового складу РВК солдатом.

Наказом військового комісара Миколаївського ОВК від 26 лютого 2015 року, на підставі ч. 1 ст. 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пунктів 18, 26, 81 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, із старшим солдатом ОСОБА_2 , який призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період, укладено контракт про проходження військової служби у ЗС України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
10 листопада 2016 року позивач був виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 і направлений для подальшого проходження служби за контрактом до в/ч пп НОМЕР_1 .

Таким чином позивач до теперішнього часу проходить службу в лавах ЗС України за контрактом, строк дії якого ще не сплив, оскільки рішення про закінчення особливого періоду, який був оголошений в Україні з 18 березня 2014 року, Президентом України не ухвалювалось.

За наявності особливого періоду та кризової ситуації ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантує право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади в ПАТ «Миколаївобленерго».

Рішень про демобілізацію усіх призваних на службу військовослужбовців, в тому числі тих, які проходять таку службу за контрактом, та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016, на підставі якого проведено звільнення позивача з роботи, його не стосувався, оскільки він відноситься до тих військовослужбовців, які виявили бажання продовжити військову службу за контрактом, а відтак не підлягали звільненню з роботи.

Однак, указуючи в мотивувальній частині рішення про відсутність у позивача права на поновлення на роботі, місцевий суд зазначених обставин справи і названих вимог норм матеріального права не врахував, внаслідок чого ухвалив рішення, висновки якого суперечать дійсним обставинам справи та не відповідають вимогам закону, що є підставою для скасування оскарженого рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Крім того, колегія суддів не може погодитись і з висновком місцевого суду про пропуск позивачем строку позовної давності.

Так, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (Офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 233 дано в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012).

Водночас, ст. 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Звертаючись до суду, позивач указав, що ні наказу про звільнення, ні трудової книжки він за місцем служби від роботодавця не отримував.

Ці обставини підтверджені і письмовими поясненнями представника відповідача, з яких видно, що копію наказу про звільнення ОСОБА_2 з роботи було направлено не за його місцем служби, а за місцем проживання батьків позивача.

Отже, вимоги трудового законодавства про вручення працівнику копії наказу про звільнення і трудової книжки відповідач у повній мірі не виконав, хоча, достеменно знав, що направлену ним пошту позивач своєчасно не отримає, оскільки перебуває за місцем служби, а не за місцем проживання батьків.

Копію наказу про звільнення позивач отримав уже в ході перевірки законності свого звільнення, яке проводили працівники правоохоронних органів за скаргами його батьків.

Подавши 28 лютого 2017 року позов про поновлення на роботі, позивач пропустив місячний строк звернення до суду. Місцевий суд відмовив у поновленні такого строку, але не врахував при цьому наступне.

Відповідач не виконав свого обов`язку про вручення ОСОБА_2 копії наказу про звільнення і трудової книжки. В Україні продовжується особливий період та кризова ситуація, у зв`язку з чим позивач проходить службу в ЗС України. Ці обставини позбавили позивача своєчасно звернутись до суду. Вони є поважними причинами пропуску позовної давності, а тому такий строк підлягає поновленню, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.

За таких обставин, відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Наказ № 1562-к від 28 вересня 2016 року, яким припинено трудовий договір з ОСОБА_2 , підлягає скасуванню, позивач поновленню на роботі з виплатою йому заробітної плати в межах заявлених ним вимог, тобто за період з 28 вересня 2016 року по 17 травня 2017 року.

Зокрема, середній заробіток має обраховується за 157 робочих дня за вказаний період, виходячи з 183 грн. 94 коп. одноденного заробітку: 157 x 183,94 = 28 878 грн. 58 коп.

Наслідком ухвалення по справі нового рішення, відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, є присудження до стягнення з відповідача в дохід держави судового збору, від сплати якого звільнений в обох судових інстанціях позивач, у розмірі 2688 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 20 червня 2017 року скасувати та увалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Поновити ОСОБА_2 строк на звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору.
Визнати незаконним наказ Генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» від 28 вересня 2016 року № 1562-к про звільнення ОСОБА_2 з посади водія автотранспортних засобів служби транспорту та механізації Казанківської філії ПАТ «Миколаївобленерго» та поновити його на роботі на вказаній посаді з 28 вересня 2016 року.

Стягнути з ПАТ «Миколаївобленерго» на користь ОСОБА_2 середній заробіток, визначений без відрахування обов`язкових платежів та зборів за період з 28 вересня 2016 року по 17 травня 2017 року включно, у розмірі 28 878 грн. 58 коп.

Стягнути з ПАТ «Миколаївобленерго» в дохід держави судовий збір у розмірі 2688 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Козаченко

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк