Справа №484/3892/16-ц 13.07.2017 13.07.2017 13.07.2017
Провадження №22-ц/784/1496/17
Категорія 27 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю: позивачки - ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року, ухваленого за позовом

ОСОБА_3

до

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(далі ПАТ КБ «ПриватБанк»)

про стягнення сум за депозитними договорами,

у с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення сум за депозитними договорами.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначала, що 23 вересня 2013 року між нею та Банком у Феодосійському регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» Автономної Республіки Крим (далі - АРК), укладені договір вклад №SAMDN5071 «Стандарт» (далі - Договір № 1) та договір вклад №SAMDN5548 «Стандарт»(далі Договір № 2), відповідно до умов якого, відповідач прийняв від вкладника кошти на вкладний (депозитний) рахунок в сумі відповідно 5918,57 доларів США та 5917,02 доларів США на строк 6 місяців включно.

Посилаючись на те, що починаючи з 10 вересня 2014 року вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак, до теперішнього часу кошти їй не повернуті, позивачка просила стягнути заборгованість :

- по депозитному вкладу за Договором № 1 від 23 вересня 2013 року до якої входять сума депозиту в розмірі 5918,57 доларів США, проценти 161,66 доларів США, 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України 10 490,20 грн., пеню на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 64808,34доларів США, що еквівалентно 1 704 362,12грн.;

- по депозитному вкладу за Договором №2 до якої входять сума депозиту в розмірі 5917,02 доларів США, проценти 161,62 доларів США, 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України 10487,57грн., пеню на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 64791,36доларів США, що еквівалентно 1 703 915,58грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 заборгованість по депозитному вкладу за договором №SAMDN5071 від 23 вересня 2013 року «Стандарт» суму депозиту в розмірі 5918 доларів США 57 центів, проценти в розмірі 161 США, 66 центів, 3% річних в розмірі 10 490 грн.20 коп., пеню в розмірі 160 000 грн.;

- по депозитному вкладу за договором №SAMDN5548 від 23вересня 2013 року «Стандарт» суму депозиту в розмірі 5917 доларів США 02 цента, проценти в розмірі 161 долар США 62 цента, 3% річних в розмірі 10487 грн. 57 коп., пеню в розмірі 160 000 грн. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації громадянам України у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію, а також те, що Банком Росії прийнято рішення № РН-33/1 від 21 квітня 2014 року про припинення з 21 квітня 2014 року діяльності відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя ПАТ КБ «ПриватБанк», що стало підставами для придбання автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» прав по вкладам і здійснення компенсаційних виплат, а тому на думку відповідача стягнення сум за депозитами може привести к подвійному стягнення, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на підставі наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем та Банком у Феодосійському регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» 23 вересня 2013 року оформлені:

- Договір №1 «Стандарт», відповідно до умов якого, відповідач прийняв від вкладника кошти на вкладний (депозитний) рахунок в сумі 5918,57 доларів США у формі депозиту (вкладу) на строк зберігання 183 дня по 23 березня 2014 року включно з процентною щомісячною ставкою 7% річних;

- Договір №2 «Стандарт», відповідно до умов якого, відповідач прийняв від вкладника кошти на вкладний (депозитний) рахунок в сумі 5917,02 доларів США у формі депозиту (вкладу) на строк зберігання 183 дня по 23 березня 2014 року включно з процентною щомісячною ставкою 7% річних.

Відповідно до п.15 вказаних Договорів якщо після закінчення строку вкладу сторона договору не заявила про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний у розділі «Дані про вкладу» (183 дня). Строк продовжується неодноразово без заявки сторони договору у Банк.

Позивачем суду надано оригінали вказаних Договорів та оригінал платіжного доручення №, відповідно до якого позивач внесла на особовий рахунок №8831, відкритий відповідачем відповідно до умов Договору №1, 5918,57 доларів США, та оригінал платіжного доручення №, відповідно до якого позивач внесла на рахунок №2151, відкритий відповідачем відповідно до умов Договору №2, 5917,02 долара США ( а.с. 161-168).

У зазначених Договорах містяться відомості про умови депозитного договору, строк його дії, номер депозитного рахунку, сума вкладу, нарахованих відсотках, тощо. Крім того, у Договорі №1 зазначено, що проценти по вкладу нараховуються на рахунок/картку №750934, а проценти по вкладу по Договору №2 на рахунок/картку №750942. вказані картки також були надані позивачем в судовому засіданні ( а.с. 169).

Відповідно до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 1058 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняв від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч.2 ст. 1060 ЦК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Пунктами 10, 13 Договорів №1 та №2 передбачена можливість дострокового розірвання договору. При цьому повідомлення про розірвання договору повинні надійти за два банківських дні до дати розірвання договору.

10 вересня 2014 року позивач звернулась до відповідача із заявою щодо виплати суми депозитів, яку Банк отримав 16 вересня 2014 року (а.с. 14). Однак зобов'язання щодо повернення вкладів відповідачем виконані не були.

Також не були повернуті вклади на повторні вимоги позивача до Банку від 26 вересня 2015 року, 12 листопада 2015 року, 3 жовтня 2016 року та 1 листопада 2016 року, які Банком були отримані, про що свідчать поштові рекомендовані повідомлення та відповіді, які містяться в матеріалах справи

(а.с.170-187).

Таким чином, вимоги позивача щодо повернення сум вкладів за Договором №1 та Договором №2 є обґрунтованими.

Пунктом 12 Договорів №1 та №2 передбачено, що у випадку вимоги розірвання договору до того, як не сплили 6 місяців з дати його оформлення або продовження мінімального строку, повертається сума вкладу. За неповні 6 місяців проценти виплачуються по ставки вкладу «до вимоги» за фактичну кількість днів, які пройшли з дати оформлення вкладу або з дати продовження мінімального строку, до дня розірвання договору.

Оскільки позивач звернулась до Банку з вимогою про дострокове повернення вкладів 10 вересня 2014 року, то строк Договорів №1 та №2 було продовжено на 183 дня починаючи з 24 березня 2014 року, тобто Банк зобовязаний сплатити позивачу проценти за користування вкладами за ставкою, які сплачуються банком за вкладом «на вимогу» за період з 24 березня 2014 року по 16 грудня 2016 року.

На теперішній час вклади позивачеві не повернуті, отже банк продовжує користуватися коштами позивача.

Частиною ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобовязань не припиняє зобовязальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обовязок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до повідомлення Банку відсоткова ставка «на вимогу» за договорами банківських вкладів є незмінною з 2004р. та складає 1%.

Викладене свідчить про те, що відповідач зобовязаний сплатити позивачу проценти за період з 24 березня 2014 року по 16 грудня 2016 року з розрахунку 1% річних, що складає за Договором №1-161,66 доларів США та за Договіором №2 - 161,62 долара США. Розрахунок, наданий позивачем, представником відповідача не спростований.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, враховуючи правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-140цс13 та від 28 січня 2015 р. у справі № 6-247цс14, суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача 3% річних по депозитах за період з 18 вересня 2014 року по 16 грудня 2016 року, яка складає за Договором №1 10 490 грн. 20 коп., за Договором №2 10 487 грн. 57 коп.

Також суд першої інстанції вірно виходив з того, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною пятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Враховуючи, що нарахований розмір пені значно (майже у десять разів) перевищує заборгованість банку по сумі депозитного вкладу, суд першої інстанції вірно застосував положень ст. ст. 3, 551 ЦК України та зменшив суму пені за Договором №1 та 2 до 160 000 грн., стягнувши її з відповідача.

Доводи відповідача про те, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації громадянам України у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію, а також те, що Банком Росії прийнято рішення № РН-33/1 від 21 квітня 2014 року про припинення з 21 квітня 2014 року діяльності відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя ПАТ КБ «ПриватБанк», що стало підставами для придбання автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» прав по вкладам і здійснення компенсаційних виплат, а тому на думку відповідача стягнення сум за депозитами може привести к подвійному стягнення, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно зі ст. 47 вказаного Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Відтак, саме банк має відповідати за зобовязаннями, взятими на себе укладеним договором.

Тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку відповідно до ст.. 1 Закону України від 15.04.2014р. «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» поширюється дія Конституції та законів України.

Таким чином, оскільки стороною укладеного з позивачем вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», то згідно чинного законодавства саме відповідач як юридична особа має виконувати зобовязання за Договорами. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обовязків по укладених і дійсних договорах.

Доводи відповідача про те, що задоволення позову може призвести до ймовірності подвійного стягнення з Банку грошових коштів за Договором, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки оригінал Договору та оригінал квитанції на внесення депозитного вкладу позивач надав суду.

Доказів, які б свідчили про те, що позивачку було включено до списку вкладників та їй здійснена компенсаційна виплата автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників», матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 305, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

ОСОБА_6