АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Аванті Дизайн Технології» про захист прав споживача та стягнення збитків,

Унікальний №752/1017/16-ц
№ апеляційного провадження: №22-ц/796/6220/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Плахотнюк К.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у лютому 2013р. позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору купівлі - продажу №4306 від 23 листопада 2011р., стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 101 182грн. 73коп., сплачених за умовами цього договору, стягнення пені в розмірі 3% від вартості договору за кожен день прострочення виконання зобов'язання у сумі 690 264грн. 96коп. за період з 1 березня 2012р. до 8 серпня 2012р., розірвання договору купівлі - продажу №4306 від 8 серпня 2012р., стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 25 173грн. 51коп., пені в розмірі 3% від вартості договору №4306 від 8 серпня 2012р. за кожен день прострочення виконання зобов'язання у сумі 631 018грн. 80коп. за період з 13 жовтня 2012р. до 8 лютого 2013р. (дата подачі позову), стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 35 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 23 листопада 2011р. уклав з СПД ОСОБА_6 договір №4306, підписанню якого передувала демонстрація відповідачем каталогів та зразків замовленої продукції, згідно яких було запропоновано придбати товари виробництва Італії. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання поставити 4 перегородки та 3 двері, загальною вартістю 12 992 євро, що в перерахунку на гривню становить 142 912грн.

Позивач стверджував, що відповідно до умов п. 2.4 договору протягом двох днів з дати підписання договору сплатив 70% від загальної вартості замовлення, а саме: грошові кошти у сумі 100 євро, що підтверджено товарним чеком від 29 листопада 2011р. та 100 100грн., що підтверджено товарним чеком №4306 від 29 листопада 2011р., а відповідач зобов'язався передати товар до 29 лютого 2012р., що не було виконано належним чином відповідачем.

Після неодноразових телефонних дзвінків його було запрошено для проведення переговорів, в процесі яких 8 серпня 2012р. був підписаний додатковий договір №2 про зобов'язання відповідача здійснити поставку до 12 жовтня 2012р. визначених у договорі виробів, а ним було здійснено черговий платіж на суму 23 250грн., що підтверджено товарним чеком №4306/2011 г. від 8 серпня 2012р.

Крім того, під час перемов сторонами було визначено, що умови зобов'язання за

- 2 -

договором №1 не є припиненими, і в разі належного виконання умов Договору №2, відповідач не звільняється від відповідальності за неналежне виконання, як умов Договору №1, так і виконання умов Договору №2.

Позивач зазначав, що 16 жовтня 2012р. прибув до складу для отримання товару, проте поставлений товар (вироби) був неналежної якості, мав чисельні пошкодження, не відповідав зразкам виробів, про що він зазначив у акті приймання - здачі товарів.

18 жовтня 2012р. він звернувся з письмовою претензією, в якій виклав обґрунтування неможливості отримати замовлену продукцію. Також він просив надати документи на підтвердження походження товарів з Італії та документи, передбачені статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

24 грудня 2012р. він отримав повідомлення від 19 грудня 2012р. з проханням виконати умови договору №2, отримати та оплатити залишок вартості товару у розмірі 52 676грн. 51коп., у зв'язку з чим на наступний день прибув на склад продавця, проте жоден з працівників відповідача не надав йому можливості оглянути продукцію, документи, що підтверджують дату виготовлення продукції, гарантійні зобов'язання виробника також надані не були, у зв'язку з чим він 26 грудня 2012р. звернувся до відповідача з письмовою претензією та проханням виконати усі умови договору №2, вимоги статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

Позивач посилався на те, що за умовами договору підстав для його розірвання в односторонньому порядку не передбачено, тому він вважає що відповідач має виконати взяті на себе зобов'язання та сплатити пеню за прострочення виконання робіт та надання послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач зазначав, що завдана йому шкода полягає у душевних хвилюваннях та стражданнях.

У жовтні 2016р. позивач подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 1 906грн. 24коп., пеню в розмірі 3% від вартості договору № 4306 від 23 листопада 2011р. за кожен день прострочення виконання зобов'язання у сумі 690 264грн. 96коп. за період з 1 березня 2012р. по 8 серпня 2012р., пеню в розмірі 3 % від вартості договору № 4306 від 8 серпня 2012р. за кожен день прострочення виконання зобов'язання у сумі 631 018грн. 80коп. за період з 13 жовтня 2012р. по 8 лютого 2013р., грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000грн. та понесені витрати на залучення спеціаліста в розмірі 10 100грн., а всього стягнути 1 533 290грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти: 1 906грн. 24коп. неповернутої попередньої оплати замовленого товару, 488 712грн. 59коп. - 3% за прострочення виконання умов договору №4306 від 23 листопада 2011р., 89 869грн. 43коп. -3% за прострочення виконання умов договору №4306 від 8 серпня 2012р., 5 000грн. на відшкодування моральної шкоди, що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 585 488грн. 26коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі.

Відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим сторонами доказам, оскільки нарікання позивача на якість товару жодним чином не ґрунтувались на дійсному стані речей, вимогах чинного законодавства та умов договору, а лише на його суб'єктивних припущеннях, документального підтвердження щодо неналежної якості наданого товару позивачем суду надано не було.

Також відповідач вважає, що судом невірно розрахована сума штрафних санкцій з іноземної валюти в національну на дату здійснення такого перерахунку, а розмір пені фактично

- 3 -

в 10 разів перевищує реальну суму, належним чином нарахованої пені.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 23 листопада 2011р. між СПД ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був підписаний договір № 4306, за умовами якого продавець продає покупцю вироби у кількості, асортименті за цінами та за параметрами, вказаними у специфікації (в додатку № 1) до договору, а також у випадку замовлення покупцем, здійснює доставку, зборку, встановлення зазначених виробів, а покупець приймає вироби і роботи, сплачує їх вартість, за умовами цього договору, а також згідно додатків до даного договору. Продавець може продати вироби покупцю, а покупець самостійно здійснює доставку, зборку та встановлення виробів за своєю адресою.

Згідно специфікації до договору, відповідач повинен був поставити до 29 лютого 2012р. 8 перегородок М450SТ001R30 - перегородка Т001 венге R13 LхН та 6 дверей M400VL001WG0 - двері VZ L001 венге шпон, загальною вартістю 142 912грн. Відповідно до товарних чеків від 29 листопада 2011р. позивачем сплачено аванс у розмірі 100100грн. та 100 євро.

8 серпня 2012р. між сторонами був підписаний договір за № 4306 з аналогічними умовами, а відповідно до специфікації відповідач зобов'язався до 12 жовтня 2012р. поставити 8 перегородок M450VTO01WG0, перегородка VZ Т001 венге шпон, та 6 дверей M400VL001WG0, двері VZ L001 венге шпон, 6 ручок та 6 накладок, загальною вартістю 16 325,14 євро. В цей же день позивачем був внесений аванс у сумі 23 250грн., що підтверджується товарним чеком № 4306/2011р.

Згідно акту приймання передачі від 16 жовтня 2012р. позивач відмовився від прийняття постановленого товару, посилаючись на численні дефекти дверей механічного та заводського браку, наявність дефекту лаку на перегородках.

18 жовтня 2012р. позивачем на адресу СПД ОСОБА_6 направлено претензію про доставку та встановлення виробів, які були замовлені згідно умов договору № 2 у термін до 18 грудня 2012р., та надати документи, які підтверджують якість продукції, доставку її з Італії та технічні паспорти від заводу виробника.

14 листопада 2012р. відповідачем на адресу позивача був направлений сертифікат якості та повідомлено про перезамовлення дверей на фабриці та їх поставку до 20 грудня 2012р.

20 грудня 2012р. позивачу листом повідомлено про надходження 19 грудня 2012р. товару на склад відповідача та про необхідність проведення оплати у розмірі 52 676грн. 51коп.

Згідно акту прийому передачі товару від 25 грудня 2012р. позивач відмовився отримувати товар, посилаючись на відсутність на упаковці штрих-коду, ненадання документів заводу виробника на підтвердження виконання замовлення позивача, технічного паспорту на вироби, гарантійного талону на вироби, інвойсу.

26 грудня 2012р. позивач направив претензію на адресу салону «Аванті» про надання йому інформації, передбаченої ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

21 січня 2013р. СПД ОСОБА_1 повідомила позивача про відмову від договору у зв'язку із відмовою позивача від прийняття товару та повернення сплачених грошових коштів у сумі 124 450грн., які були отримані позивачем 6 березня 2013р. згідно видаткового касового ордеру.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено 2 договори на поставку товару, які не були виконані відповідачем, чим були порушені права позивача, як споживача, у зв'язку із чим він має право на стягнення пені за несвоєчасне виконання договору та завданої морально шкоди.

Проте, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, та не ґрунтуються на нормах матеріального права.

- 4 -

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем зазначалося, що 23 листопада 2011р. був укладений попередній договір, оскільки позивач проводив ремонтні роботи і не було можливості здійснити необхідні заміри для замовлення та виготовлення перегородок та дверей.

Вказані заперечення відповідача підтвердженні наданими ескізами та замірами, які зроблені протягом 23 травня 2012р. - 31 липня 2012р. (с.с.115-119 т.1).

Крім того, у договорі, підписаному сторонами 8 серпня 2012р., зазначено, що після підписання цього договору всі попередні угоди, переговори, документи, листування втрачають силу (с.с.123 т.1).

Не надано позивачем суду доказів і того, що він звертався до відповідача у період з 1 березня 2012р. по 8 серпня 2012р. з приводу невиконання нею договору, укладеного 23 листопада 2011р.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що укладений сторонами 23 листопада 2011р. договір було переукладено за домовленістю сторін 8 серпня 2012р. і строк поставки виробів був визначений та погоджений сторонами, як 12 жовтня 2012р.

Не знайшло свого підтвердження належними доказами і твердження позивача про те, що за умовами договору, укладеного 8 серпня 2012р., було визначено, що зобов'язання за договором №1 не є припиненими, і в разі належного виконання умов Договору №2, відповідач не звільняється від відповідальності за неналежне виконання, як умов Договору №1, так і виконання умов Договору №2, оскільки умови договору № 4306 від 8 серпня 2012р. такого положення не містять. Інших будь-яких доказів у підтвердження наявності такої домовленості між сторонами позивачем суду надано не було.

Відповідно до частин 1 та 9 статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. При пред'явленні споживачем вимоги про безоплатне усунення недоліків товару вони повинні бути усунуті протягом чотирнадцяти днів з дати його пред'явлення або за згодою сторін в інший строк.

Діючи відповідно до зазначеної норми матеріального права, позивач 18 жовтня 2012р. направив на адресу відповідача претензію з вимогою поставити товар належної якості до 18 грудня 2012р. (с.с.34-38 т.1).

У листі від 14 листопада 2012р. відповідач погодилася поставити товар належної якості до 20 грудня 2012р., проти чого не заперечував позивач (с.с.138 т.1).

Права споживача у разі придбання ним товару неналежної якості визначені у статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає виплату пені тільки у разі затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) та за кожний день затримки усунення недоліків понад установлений строк (ч. 9 ст.8).

Наданими суду першої інстанції відповідачем доказами підтверджено, що повторно товар на склад відповідача був поставлений 19 грудня 2012р., про що було повідомлено позивача 20 грудня 2012р.

Таким чином, підстав для застосування ч. 9 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» не встановлено.

Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

21 січня 2013р. СПД ОСОБА_1 направила на адресу позивача лист про розірвання договору та повернення сплачених коштів.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив розірвати укладені з відповідачем

- 5 -

договори та 6 березня 2013р. отримав грошові кошти, чим висловив свою згоду на розірвання укладеного з відповідачем договору.

Частиною 7 статті 8 закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при розірванні договору розрахунки із споживачем у разі підвищення ціни на товар провадяться виходячи з його вартості на час пред'явлення відповідної вимоги, а в разі зниження ціни - виходячи з вартості товару на час купівлі.

Згідно матеріалів справи позивачем відповідачу було сплачено 29 листопада 2011р. 100100грн. та 100 євро, що становило 9100 євро, і 8 серпня 2012р. - 23 250грн., що становило 2325євро, а загалом 11 425 євро (с.с.31 т.1).

Відповідно до видаткового касового ордеру 6 березня 2013р. позивачем було отримано 124 450грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив виплатити йому сплачені відповідачу грошові кошти у гривні за курсом євро на день звернення з позовом, який за курсом Національного банку України складав 1082,7318 грн. за 100 євро (с.с.60 т.1).

Таким чином, 11 425 євро на час звернення позивача з даним позовом становило 123 702грн. 11коп. Разом з тим, відповідач виплатила позивачу грошові кошти за курсом 1089,28 грн. за 100 євро, тому підстав вважати, що відповідач не повернула позивачу 1906грн. 24коп. суд першої інстанції не мав.

Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача пені, позивач посилався на ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції також керувався вказаною нормою матеріального права.

Разом з цим, суд не звернув увагу, що статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначені права споживачів у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг), а між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, про що зазначено у пункті 1.1. укладеного договору.

Доказів, що позивач замовив у відповідача зборку та встановлення виробів, і оплатив ці роботи, як це визначено у пункті 4 договору, надано суду не було.

За таких обставин, підстав для застосування ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до правовідносин сторін у даній справі суд не мав.

Крім того, суд не врахував, що позивач заявив вимоги про розірвання договору, що має наслідки повернення продавцем сплаченої за товар суми, а покупцем - товару, тому вимога про сплату неустойки за не поставку товару задоволенню не підлягає.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте, суд не врахував, що відповідно до ч. 5 ст. 4 вказаного закону споживач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

У ст. 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект .

Відповідно до ст. 711 ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цього Кодексу.

Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 гл. 82 ЦК.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим

- 6 -

ушкодженням здоров'я або смертю.

Однак, таких обставин при розгляді даної справи встановлено не було і на них не посилався позивач, тому підстав для застосування ст. 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» суд не мав.

Згідно з вимогами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Укладений між сторонами договір не передбачав відшкодування моральної шкоди у разі невиконання умов договору.

За таких обставин та враховуючи правовідносин сторін у даному спорі, суд першої інстанції не мав правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, неналежно оцінені надані сторонами докази, неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Аванті Дизайн Технології» про захист прав споживача та стягнення збитків відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: