Справа № 194/340/17
Номер провадження 2/194/420/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2017 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Соколової Ю.І.,

за участю: секретаря судового засідання Клімової Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернівського міського суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Павлоградська товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом; в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 23 березня 1999 року вона за договором купівлі-продажу нерухомого майна придбала у відповідача житловий будинок № 15 по вул. Кренкеля в м. Тернівка Дніпропетровської області, загальною площею 42,4 кв. м., житловою площею 24,3 кв.м. розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,14 га. Договір купівлі-продажу вищевказаного будинку був посвідчений Павлоградською товарною біржею та зареєстрований на Павлоградській товарній біржі 23 березня 1999 року за №3/10-Т. Зазначає, що на виконання договору відповідач звільнив будинок та передав його позивачу, а вона у свою чергу, будинок прийняла та сплатила відповідачу його вартість. Вказує, що договір купівлі-продажу був зареєстрований за №5-28/508 від 31 березня 1999 року в бюро інвентаризації у м. Тернівка, та згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, даний договір не підлягав нотаріальному посвідченню, на підставі чого сторони були впевнені, що всі правовстановлюючі документи на домоволодіння оформлені вірно. Нещодавно від нотаріуса вона дізналася, що договір купівлі-продажу зареєстрований на Павлоградській товарній біржі не є правовстановлюючим документом на домоволодіння, у звязку з чим угода є не дійсною, а для правильного оформлення домоволодіння договір купівлі-продажу нерухомого майна необхідно нотаріально посвідчити. Зазначила, що на теперішній час вона не має можливості посвідчити зазначений договір нотаріально, на підставі того, що відповідач втратив інтерес до цього правочину. У звязку з чим, просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № 15, розташованого по вул. Кренкеля в м. Тернівка Дніпропетровської області, укладений 23 березня 1999 року на Павлоградській товарній біржі, реєстраційний номер 3/10-Т між відповідачем з однієї сторони та позивачем з другої сторони.

Позивач надала до суду письмову заяву, згідно якої позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та розглядати справу за її відсутністю.

Відповідач надав до суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти задоволення позову, та просить розглядати справу без його участі.

Представник третьої особи до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про отримання судової кореспонденції про виклик до суду.

У звязку із неявкою в судове засідання всіх учасників судового процесу, які належним чином повідомлені про день та час розгляду справи та подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, згідно вимог ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) 23 березня 1999 року був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до п. 1 якого продавець продав, а покупець купив жилий будинок №15 по вул. Кренкеля в м. Тернівка Дніпропетровської області, загальною площею 24,3 кв.м., розташований на земельній ділянці загальною площею 0,14 га., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23 березня 1999 року, реєстраційний номер 3/10-НДТ (а.с.8).

За умовами договору, згідно ст. 15 Закону України «Про Товарну біржу», даний договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований на Павлоградській Товарній біржі та не підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до довідки Колективного підприємства Тернівського бюро технічної інвентаризації від 20 квітня 2017 року, по даним Тернівського бюро технічної інвентаризації в м. Тернівка, за ОСОБА_1, станом на 31 грудня 2012 року, на праві приватної власності зареєстровано ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, відомості про реєстрацію ОСОБА_2 за вказаною адресою відсутні, про що свідчить довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданої Відділом РМПФО виконавчого комітету Тернівської міської ради від 20 квітня 2017 року (а.с.9).

Відповідно до вимог ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10,11 Цивільного процесуального кодексу України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За приписами ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, у звязку з тим, що спірний договір укладений у 1999 році, то на правовідносини, які склались у сторін, поширюється дія нормЦивільного кодексу УРСР 1963 року.

За змістом ст.ст. 128, 153 Цивільного кодексу УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 Цивільного кодексу УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

У період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст.ст. 224, 227 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.1 ст.128 Цивільного кодексу УРСР (1963р.), а у відповідності зі ст.153 Цивільного кодексу УРСР (1963 р.) договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Згідно зі ст. 227 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

На виконання вимог ч. 2 ст. 227 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) 31 березня 1999 року договір купівлі-продажу вказаного будинку був зареєстрований в Бюро технічної інвентаризації за № 5-28/508 від 31 березня 1999 року (а.с.8) та відповідні відомості про нового власника ОСОБА_1 були внесені до технічного паспорту на будинок № 15 по вул. Кренкеля в м. Тернівка (а.с.11-13).

Реєстрація Бюро технічної інвентаризації м. Тернівка за ОСОБА_1 права власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на березень 1999 року не суперечила чинному законодавству.

Частина 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» передбачає, що зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Проте є також положення статті 227 «Форма договору купівлі-продажу жилого будинку» та ст. 242 «Застосування до договору міни правил купівлі-продажу» Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 р., відповідно до яких договори купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), однією зі сторін яких виступає громадянин (фізична особа), обов'язково мають посвідчуватися нотаріально. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Отже, положення ст. 227 Цивільного кодексу УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст. 15 по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Судом встановлено, що спір між сторонами з приводу дійсності договору купівлі-продажу будинку № 15 по вул. Кренкеля в м. Тернівка, укладеного 23 березня 1999 року на Павлоградській товарній біржі відсутній, про що свідчить надана відповідачем до суду письмова заява про визнання позовних вимог у повному обсязі.

Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Таким чином, судом встановлено, що спірний Договір у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 227 Цивільного кодексу УРСР зареєстрований БТІ, у передбаченому законом порядку. Крім того, як убачається з угоди купівлі-продажу будинку № 15 по вул. Кренкеля в м. Тернівка, укладеної між сторонами, та яка була зареєстрована на Павлоградській товарній біржі від 23 березня 1999 року, сторони уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж майна належного продавцю на праві власності.

Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана відповідачем за 3000,00 грн., які отримані були Продавцем від Покупця до підписання договору. У будинку позивач зареєстрована з березня 1999 року, проживає та відповідно правомірно ним володіє.

Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст.237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає, що відсутні законні підстави для визнання спірного договору дійсним.

З огляду на зазначені обставини суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання у судовому порядку дійсним неоспореного договору купівлі-продажу будинку №15 по вул. Кренкеля в м. Тернівка.

При вирішенні спору сторін, суд врахував положення, викладені у листі Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року: «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а також правові позиції, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року № 6-162цс12, від 19 червня 2013 року № 6-49цс13.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-215 ЦПК; ст.ст. 47, 224, 227 ЦК України в редакції 1963 року України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Павлоградська товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Тернівський міський суд на протязі десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.І. Соколова