АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 755/14777/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6408/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

12 липня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму інфляційних витрат та три відсотки річних в розмірі 427 768 грн. 26 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила суд частково скасувати рішення та постановити нове про стягнення на її користь з ОСОБА_4 суми основного боргу, курсової різниці у розмірі 834 793,20 грн., вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у вересні 2016 року позивач звернулася до Апеляційного суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення коштів, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 31 грудня 2009 року ОСОБА_4 надала ОСОБА_5 письмову розписку про те, що взяла у неї у борг - 46 586 доларів США і зобов'язується повернути зазначені кошти не пізніше як в липні місяці 2010 року.

Зазначила, що в строк до 30 липня 2010 року, відповідач, взяті у борг грошові кошти не повернула.

8 жовтня 2010 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір уступки права вимоги, відповідно до якого ОСОБА_5, як первісний кредитор, уступила право вимоги на отримання грошових коштів за борговою розпискою від 31 грудня 2009 року від ОСОБА_4 у повному обсязі з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат.

Також зазначила, що станом на 28 вересня 2016 року ОСОБА_4, свої грошові зобов'язання по борговій розписці не виконала., у зв'язку із чим з урахуванням зменщениз позовних вимог, просила суд стягнути з останньої на їх користь суму основного боргу у розмірі - 834 793,20 грн., суму інфляційних втрат та три відсотки річних - 427 768,26 грн., всього - 1 262256,19 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 грудня 2009 року ОСОБА_4 отримала борг від ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 46 586,00 доларів США та зобов'язувалася повернути вказану суму коштів до липня 2010 року.

8 жовтня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір про уступку вимоги, за умовами якого первісний позикодавець ОСОБА_5 передала, а новий позикодавець ОСОБА_3 прийняла на себе право витребування першого в частині суми боргу валютних цінностей в розмірі 46 086,00 доларів США і стала кредитором - позикодавцем в зазначеній частині боргу за розпискою, складеною та підписаною позичальником - громадянином ОСОБА_4, за яким позичальник залишився боржником з повернення валютних цінностей в розмірі 46 086 доларів США.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з неповерненням суми грошових коштів за розпискою від 31 грудня 2009 року, ОСОБА_3 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за борговою розпискою.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 8 лютого 2011 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за борговою розпискою було задоволено, стягнуто з останньої заборгованість в сумі 368 495,26 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду 120 грн.

17 березня 2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню зазначеного рішення Дніпровського районного суду м. Києва.

Також з матеріалів справи вбачається, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 лютого 2011 року не виконано, заборгованість не погашена.

Згідно надано позивачем розрахунку заборгованості, нараховано суму 3% річних у розмірі 65 214,37 грн. за період прострочення виконання зобов'язання з 1 листопада 2010 року по 22 вересня 2016 року, суму інфляційних втрат у розмірі 362 553,89 грн.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1, 2 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення грошового зобов'язання, надане у доларах США за рішенням суду від 8 лютого 2011 року здійснено з перерахуванням на грошову одинцю України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 834 793,20 грн., суд першої інстанції виходив з того, що сума боргу за розпискою вже стягнута за рішенням судом, чинним законодавством України не передбачено стягнення курсової різниці за даною категорією правовідносин.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправомірно відмовив її у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача курсової різниці в розмірі 834 793,20 грн. з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене узгоджується з правовою позицією ВСУ № 113-цс14 від 1 жовтня 2014 року.

Після набрання рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 8 лютого 2011 року законної сили, зобов'язання по борговій розписці припинено та виникло грошове зобов'язання по виконанню рішення суду, яке виражається у гривні.

Таким чином, сума боргу за розпискою вже стягнута за вищезазначеним рішенням суду, чиним законодавством України не передбачено стягнення курсової різниці за даними правовідносинами.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 834 793,20 грн.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді