АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3

за участю секретаря - Григорєвої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Консоль ЛТД» в особі ліквідатора Арбітражного керуючого ОСОБА_4 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Українсько-білоруського товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Луксор» про визнання права власності; за зустрічним позовом Українсько-білоруського товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Луксор» до ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Консоль ЛТД» про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Українсько-білоруського ТОВ фірма «Луксор» про визнання права власності відмовлено в повному обсязі. Судові витрати по справі не відшкодовувалися. Позовні вимоги Українсько-білоруського ТОВ фірма «Луксор» до ОСОБА_5, ТОВ фірма «Консоль ЛТД» про визнання права власності - задоволено. Визнано за Українсько-білоруським ТОВ фірма «Луксор» право власності на адміністративно-офісне приміщення будівельний № 33, загальною площею 124,01 кв.м., що розташоване в осях Г-Е:5-8 на 11-ому поверсі багатофункціонального офісного центра з торгівельно-виставковими площами «ЦИВІЛІЗАЦІЯ», що розташований у м.Дніпропетровську, вул.Мечнікова, 19 на земельній ділянці площею 0,1522 га (кадастровий №:02:414:0064). Право власності Українсько-білоруського ТОВ «Фірма Луксор» на адміністративно-офісне приміщення будівельний №33, загальною проектною площею 124, 01 кв.м., що розташоване в осях Г-Е:5-8 на 11-ому поверсі багатофункціонального офісного центра с торгівельно-виставковими площами «ЦИВІЛІЗАЦІЯ», що розташований у м.Дніпропетровську, вул.Мечнікова, 19 на земельній ділянці площею 0,1522 га (кадастровий №:02:414:0064) підлягає обовязковій державній реєстрації в Реєстраційній службі Дніпропетровського міського Управління юстиції Дніпропетровської області. Вирішено питання судових витрат (а.с. 30-36).

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ фірма «Консоль ЛТД» звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог Українсько-білоруського ТОВ фірма «Луксор» відмовити (а.с.45-49).

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Вказані вимоги ЦПК України суд першої інстанції не врахував.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 ст.303 ЦПК визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Згідно ч.3 вказаної статті апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, між Українсько-білоруським ТОВ фірма «Луксор» (далі-УБ ТОВ фірма «Луксор») та ТОВ фірма «Консоль ЛТД» був укладений договір пайової участі у фінансуванні будівництва багатофункціонального офісного центру з торгівельно-виставковими площами «ЦИВІЛІЗАЦІЯ», що розташований у м.Дніпропетровську на земельній ділянці площею 0,1522 га (кадастровий №:02:414:0064) за адресою вул. Мечнікова, 19.

Відповідно до умов договору, ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» зобовязалось виділити УБ ТОВ фірма «ЛУКСОР» в натурі ОСОБА_6 у вигляді адміністративно-офісного приміщення будівельний №33, загальною проектною площею 124,01 кв.м., що розташоване в осях Г-Е:5-8 на 11-ому поверсі багатофункціонального офісного центра з торгівельно-виставковими площами «ЦИВІЛІЗАЦІЯ».

Згідно п. 3.5 договору ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» зобовязалось ввести обєкт в експлуатацію у IV кварталі 2007 року.

14 жовтня 2012 року між УБ ТОВ «Фірма Луксор» та ТОВ «КОНСОЛЬ ЛТД» було укладено угоду та додаткову угоду до договору, в яких було визначено, що обєкт будівництва ( в тому числі і незавершеного будівництва) є спільною частковою власністю, визначено і закріплено розмір долі УБ ТОВ «Фірма Луксор» у спільній частковій власності.

Звертаючись до суду з позовом, УБ ТОВ фірма «ЛУКСОР» обґрунтовувало свої вимоги тим, що ТОВ фірма «КОНСОЛЬ ЛТД» свої обовязки за договором не виконало, право УБ ТОВ фірма «ЛУКСОР» на зазначене приміщення не визнає.

Задовольняючи позовні вимоги УБ ТОВ фірма «ЛУКСОР», суд першої інстанції виходив із законності та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою ст.. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст.. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст..17) або Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) (ст.. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п.15 цієї постанови роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки позовні вимоги УБ ТОВ «Фірма Луксор» нерозривно повязанні з вимогами ОСОБА_5 і вирішення питання щодо визнання права власності на спірну будівлю за УБ ТОВ «Фірма Луксор» впливає на права ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо підвідомчості даного спору.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками суду, щодо обгрунтованості позовних вимог УБ ТОВ «Фірма Луксор» про визнання права власності.

Згідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Стаття 182 ЦК України передбачає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Згідно ст. 19 Закону підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, в тому числі, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Під проектом слід розуміти, залежно від категорії об'єкта будівництва, відповідний склад документації, визначеної ст. 1, 7 та 8 Закону України "Про архітектурну діяльність", отриманої відповідно до ст. 29, 31 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до ст.27, 30 зазначеного Закону.

Стаття 10 Закону України "Про архітектурну діяльність" передбачає, що державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, місцевих правил забудови населених пунктів, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами.

Крім того, відповідно до п. 5 Положення Інспекція має право здійснювати захист у суді своїх прав та законних інтересів, зокрема, у разі виявлення правопорушень у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Відповідно до ч. 3 ст. 45 ЦПК України органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі в справі або взяти участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у цивільному процесі для подання висновків у справі є обов'язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, спірна нерухомість не тільки не була здана в експлуатацію, а навіть не була завершена будівництвом.

З огляду на викладене, судом першої інстанції не вирішено питання, щодо залучення Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю та Дніпропетровської міської ради до участі у справі.

Відповідно до діючого законодавства, визнання судом права власності на будівництво можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

З матеріалів справи вбачається, що звернення до Дніпропетровської міської ради з питання щодо прийняття в експлуатацію та визнання права власності відсутнє.

З огляду на викладене, колегія суддів не вважає за доцільне розгляд інших доводів апеляційної скарги, так як зазначені порушення норм матеріального права є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, відповідно до п.1 ст.309 ЦПК, з відмовою у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Консоль ЛТД» в особі ліквідатора Арбітражного керуючого ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2013 року, в частині що оскаржується, скасувати у задоволенні позову Українсько-білоруського товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Луксор» до ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Консоль ЛТД» про визнання права власності відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: