Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Провадження № 2/279/767/17
Справа № 279/251/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2017 року Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

у складі: головуючого судді Шульги О.М.

з секретарем Башинською Н.М.

за участю

3 особи ОСОБА_1

представника 3 особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Коростені цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що 7.04.2008 року між ним та його братом ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 68/100 часток житлового будинку №10 по вул. Іскоростенській в м.Коростені. З метою зменшення витрат по оформленню права власності на частину житлового будинку нотаріально було оформлено договір купівлі-продажу, але фактично це був договір дарування, оскільки ніяких коштів за придбане майно не сплачувалось. Відповідач одержав дану частину будинку від нього в дар. Дійсних підстав для укладання договору купівлі-продажу не було оскільки відповідач проживав та був зареєстрований в даному будинку близько 30 років. Зазначена частина будинку належала батьку і після оформлення спадкових прав за домовленістю між ними була переоформлена на ОСОБА_4. З підстав, передбачених ст.235 ЦК України просить визнати договір купівлі-продажу 68/100 часток житлового будинку№10, розташованого по вул.Іскоростенській в м.Коростені, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 удаваним правочином. Визнати таким, що відбувся договір дарування 68/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 07.04.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Позивач та відповідач письмово повідомили про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідач в наданій суду заяві зазначив, що будинок був придбаний під час шлюбу з ОСОБА_1, яка ухвалою суду була залучена до участі в справі як третя особа.

Третя особа ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 пояснили, що позовні вимоги не визнають, оскільки позивачу були передані кошти в сумі 47000 гривень за 68/100 часток будинку, які на той час нічого не уявляли крім стін. В подальшому вона разом з чоловіком добудували вказане житло та спільно мешкали до жовтня 2015 року. Під час укладання договору нотаріус розяснила, що не має значення кого буде зазначено в договорі, оскільки в разі розлучення вона матиме право на половину цього майна. Вказану суму коштів передавала вона, відповідач та її батьки перед укладанням договору. Вважає, що даний позов за спливом такого тривалого часу поданий з метою уникнення поділу майна, що на даний час являється предметом судового розгляду. Зазначила, що позивач та відповідач є між собою зведеними братами.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що 7.04.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 68/100 часток житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Зі змісту даного договору слідує, що продавець ОСОБА_3 передав (продав), а покупець ОСОБА_4 прийняв (придбав) у власність 68/100 часток житлового будинку №10 по вул.Іскоростенській в м.Коростені та зобовязується заплатити за неї грошову суму згідно домовленості. В пункті 3 вказаного договору зазначено, що за погодженням сторін продаж зазначеної частки житлового будинку провадиться за суму 47102 гривні, які Продавець особисто одержав повністю від Покупця до підписання цього договору, та своїм підписом підтверджують факт повного розрахунку за проданий обєкт нерухомого майна та відсутність будь-яких претензій фінансового характеру до Покупця.

Даний договір відбувся в період перебування ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, який тривав з 22.07.2000 року по 25.01.2016 року.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, визначальною ознакою договору купівлі - продажу є оплатне та безповоротне відчуження продавцем майна (товару) і перехід його у власність покупця, а за інших обставин відносини за договором уже буде неможливо кваліфікувати як купівлю - продаж.

Виходячи зі змісту вказаної норми закону договір купівлі-продажу завжди є:

сплатним - при набутті майна у власність покупець сплачує за нього продавцеві ціну, обумовлену в договорі;

двостороннім - у кожної зі сторін виникають права та обов'язки (продавець зобов'язаний передати покупцеві товар і при цьому має право вимагати за це сплату певної ціни, а покупець повинен сплатити її, одночасно набуваючи право вимагати передачу йому проданого товару);

консенсуальним - права та обов'язки виникають у сторін саме з моменту досягнення ними згоди щодо істотної умови договору (найменування товару, що становить предмет договору в його кількості), але при цьому слід враховувати, що для окремих видів договорів купівлі-продажу законодавством встановлено спеціальні правила їх оформлення, без додержання яких укладений договір не може вважатися дійсним - наприклад, договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) та іншого нерухомого майна підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст. 657 ЦК).

Натомість за договором дарування передача майна відбувається безоплатно (ст.717 ЦК України).

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України в п.25 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз"яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Отже, для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та, що їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків та приховують іншу волю учасників.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями ст.ст.10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням наведеного позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем, який прийнявши рішення про відчуження належного майна, через 9 років подав даний позов, в обґрунтування якого доказів на підтвердження того, що його права при укладанні оспорюваного договору було порушено, а також про те, що на меті він мав укладання договору дарування не подано, при розгляді справи такі докази також не було здобуто, тому підстав для задоволення позову не має.

Визнання відповідачем позову не є підставою для його задоволення, оскільки суперечить інтересам 3 особи - ОСОБА_1

Керуючись ст.3, 10, 11, 15, 57- 60, 88, 174, 209, 212-218 ЦПК України, ст.203, 215, 225, 655 ЦК України, Постановою пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Коростенський міськрайонний суд шляхом подачі протягом десяти днів апеляційної скарги.

Суддя: