АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 683/3589/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1062/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Гринчука Р.С.,

суддів: Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар Задвірний В.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна», третя особа що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про стягнення страхових виплат з апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 3 березня 2017 року,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПрАТ «СК «Провідна» (далі страхова компанія) про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП у розмірі 100 000 грн.

На обґрунтування позову зазначив, що внаслідок ДТП, яка сталася 30.08.2015 року на обїзній автодорозі Старокостянтинів-Сахнівці він отримав множинні травми, тривалий час лікувався у різних лікувальних установах, витративши на лікування власні кошти.

Водій та власник автомобіля «Пежо Експерт», його батько ОСОБА_2, який допустив ДТП, був визнаний невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки не допустив порушення правил дорожнього руху.

На звернення до страхової компанії, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2, із заявою про виплату страхового відшкодування з наданням усіх необхідних для цього документів, 09.06.2016 року від ПрАТ «СК «Провідна» надійшла письмова відмова у страховій виплаті в звязку з відсутністю правових підстав для цього, оскільки у ДТП застрахована особа, ОСОБА_2 був визнаний невинним.

Заочним рішенням Старокостянтинівського районного суду від 3 березня 2017 року позов було задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СК «Провідна» на користь ОСОБА_1 92529,61 грн. страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоровю. Стягнуто з ПрАТ «СК «Провідна» в дохід держави 925,29 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі страхова компанія просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне зясування обставин справи.

На обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що в порушення норм ЦК України, Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суд прийшов до помилкового висновку про те, що в даному випадку на підставі договору страхування, в звязку з настанням страхового випадку, відповідні страхові виплати, передбачені умовами договору, повинні бути виплачені позивачу, незважаючи на відсутність вини заподіювача шкоди, що встановлена органом досудового слідства.

В судове засідання учасники процесу не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, його висновки відповідають фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 30.08.2015 року ОСОБА_2, керуючи власним автомобілем «Пежо Експерт» д.н. НОМЕР_1 по обїзній автодорозі Старокостянтинів-Сахнівці, не справився з керуванням транспортного засобу, допустив зїзд автомобіля в кювет з лівої сторони дороги, де він перекинувся. Пасажир автомобіля, син ОСОБА_2, ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, в звязку з чим тривалий час перебував на лікуванні в різних медичних закладах.

Постановою заступника начальника СВ Старокостянтинівського ВП ГУ НП в Хмельницькій області від 24.02.2016 року, яка є чинною, кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 286 КК України було закрито у звязку з відсутністю в діях водія складу кримінального правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП була застрахована ПрАТ «СК «Провідна», що підтверджується полісом №АІ/4849455 від 18.02.105 року. Відповідно до умов договору страхування ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну на одного потерпілого становить 50000грн., за шкоду, заподіяну життю і здоровю 100000 грн.

Задовольняючи позов суд обґрунтовано виходив з того, що оскільки цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди на момент вчинення ДТП була застрахована, незважаючи на відсутність вини заподіювача шкоди у вчиненні ДТП, страхова компанія повинна спалити потерпілому грошову суму, яка підтверджується документально, враховуючи вимоги ЦК України, Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІV (далі Закон №1961-ІV).

Висновок суду є правильним.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В силу ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Стаття 1187 ЦК України відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, пов'язану з використанням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положення ст. 1187 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальній нормі.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 6 листопада 2013 року (справа № 6-108цс13), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Стаття 1187 ЦК України встановлює правило спеціального делікту, який передбачає особливості суб'єктного складу відповідальної особи (обов'язок відшкодування шкоди покладається на вказану у законі особу - власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) та встановлює покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

У відповідності до розяснень п. 2 Пленуму Верховного Суду України, від 27.03.1992, № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013, № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки також розяснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК), відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Таким чином вищевказані норми цивільного законодавства в сукупності з розясненннями, які містяться у вищевказаних постановах Пленумів Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, встановлюють особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, який може бути звільнений від цієї відповідальності виключно лише у випадку, коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У всіх інших випадках цивільно-правова відповідальність покладається на власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки), навіть при відсутності його вини у завданні шкоди.

Відповідачем по справі не було доведено, що шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З врахуванням викладеного, слід прийти до висновку, що закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_2 у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення не звільняє останнього як власника і володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану ушкодженням здоровя ОСОБА_1 внаслідок дії цього джерела підвищеної небезпеки та він повинен нести цю цивільно-правову відповідальність.

Згідно ст.ст. 3, 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Статтею 6 даного Закону визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Згідно п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Оскільки ОСОБА_2, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована ПрАТ «СК «Провідна», повинен нести цивільно-правову відповідальність як власник і володілець джерела підвищеної небезпеки за шкоду, завдану здоровю ОСОБА_1 внаслідок дії цього джерела підвищеної небезпеки, то норми п. 32.1 ст. 32 Закону України № 1961-ІV в даному випадку застосуванню не підлягають, і в силу вимог чинного законодавства, саме на відповідачі як страховику лежить обовязок сплатити страхове відшкодування шкоди в межах лімітів його відповідальності.

Частиною 1 статті 979 ЦК України встановлено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобовязання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

З положень п. 22.1 Закону №1961-ІV вбачається, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого.

У відповідності до п. 24.1 ст. 24 вказаного Закону, узв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Як правильно встановив суд, докази, які містяться в справі, зокрема, квитанції про оплату, свідчать про те, що відповідачем було витрачено на лікування та реабілітацію від травм, отриманих внаслідок ДТП, 92529,61грн.

Оскільки доказів на спростування цих обставин відповідач не надав, тому стягнення судом вказаної суми в рахунок страхової виплати слід визнати обґрунтованим.

Питання розподілу судових витрат було вирішено судом у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України.

Не спростовують висновків суду першої інстанції й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» відхилити.

Заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 3 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді /підписи/

З оригіналом згідно:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_3

____________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - ОСОБА_4 Категорія: 19, 25

Доповідач: Гринчук Р.С.