УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., КоротунаВ.М., Попович О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 6 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона із ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 2007 року по 7 червня 2010 року, у період якого у них народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після припинення шлюбних відносин син ОСОБА_7 та її неповнолітня донька від першого шлюбу - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишилися проживати з нею за адресою її фактичного проживання: АДРЕСА_1, однак діти зареєстровані за адресою відповідача. Оскільки згоди щодо місця проживання сина - ОСОБА_6 між сторонами не досягнуто, позивач просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 разом із нею за вказаною адресою.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 6 березня 2017 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визначеномісце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати зазначене рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваного рішення апеляційного суду в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов᾽язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-СІІ), зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з висновком Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 14 грудня 2016 року № 720 щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, рекомендовано за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6 із матір'ю ОСОБА_4

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд, вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, врахував приписи Декларації про права дитини, міжнародних актів, що регулюють питання захисту прав та свобод дітей, національного законодавства та встановивши, що ОСОБА_4 добросовісно відноситься до виконання своїх батьківських обов'язків, має комфортне житло, в якому створені всі належні умови для проживання та виховання дитини, здатна матеріально забезпечувати дитину всім необхідним для нормального утримання, розвитку, відпочинку та виховання, дійшов правильного висновку щодо визначення проживання малолітнього - ОСОБА_6 саме з матір'ю. Жодних фактів, ознак чи наявність інших випадків, які б давали підстави вважати, що залишення дитини з матір'ю є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання, не встановлено.

Доводи касаційної скарги про відсутність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дитини безпідставні, оскільки не узгоджуються з матеріалами справи.

Інші доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного рішення апеляційного суду, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 6 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

В.М. Коротун

О.В.Попович