Справа № 127/4235/17 Провадження № 22-ц/772/1851/2017Головуючий в суді першої інстанції Романюк Л. Ф.
Категорія 43 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Денишенко Т.О., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради і ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування правочинів,

В с т а н о в и л а:

24 лютого 2017 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулись в суд з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради і ОСОБА_2 про визнання недійсними і скасування правочинів. Просили визнати незаконним і скасувати рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2325 від 6 жовтня 2016 року в частині видачі ОСОБА_6, який діяв по довіреності від ОСОБА_7, дубліката свідоцтва на право власності на житло від 28.05.1998 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1, згідно якого частка ОСОБА_7 в квартирі становить 1/3, оскільки на час прийняття рішення представництво ОСОБА_6 припинилося у зв'язку зі смертю ОСОБА_7, яка видала довіреність і яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Внаслідок незаконності рішення виконавчого комітету в цій частині, виданий дублікат свідоцтва на право власності має бути визнаний незаконним і скасований, у зв'язку з чим підлягає до скасування видане ОСОБА_2, на підставі цього дубліката свідоцтва на право власності, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20 жовтня 2016 року на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7 червня 2017 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2325 від 6.10.2016 року в частині видачі ОСОБА_6, який діє по довіреності від громадянки ОСОБА_7, дубліката свідоцтва про право власності на житло від 28 травня 1998 року.

Визнано незаконним та скасовано дублікат свідоцтва на право власності на житло від 28.05.1998 року, який був виданий 06.10.2016 року.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.10.2016 року, яке було видано ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначила, що рішення суду вважає незаконним і необґрунтованим через порушення судом норм матеріального і процесуального права та не встановлення судом обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування рішення згідно норм ст. 309 ЦПК України.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити із підстав викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача виконавчого комітету, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився і не надіслав письмових заперечень на апеляційну скаргу.

Позивачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, подали заяву, якою просили розглянути справу без їхньої участі, апеляційну скаргу просили відхилити і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що виконавчий комітет Вінницької міської ради 28 травня 1998 року прийняв рішення № 625, яким дозволив госпрозрахунковому відділу по приватизації житла оформити документи на приватизацію квартир з безоплатною передачею у власність: 1.176. АДРЕСА_1, що складається з 3-х кімнат загальною площею 62,7 кв. м. при нормі 73 кв. м. з відновною вартістю 11.28 грн. з наданням житлових чеків на суму 1.85 грн. згідно з розрахунком, передати у приватну спільну власність ОСОБА_7, яка прописана та проживає в цій квартирі з 1984 року. Склад сім'ї: 3 особи, в тому числі 2 дочки племінниці (а. с. 87).

Згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого на підставі цього рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 625 від 28 травня 1998 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_7, ОСОБА_4 і ОСОБА_5. Свідоцтво зареєстроване у Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації 06.07.1998 року за № 1377/34730 (а. с. 86 і на звороті).

Згідно дубліката свідоцтва на право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 478 від 5 березня 2015 року, дана квартира належить на праві приватної часткової власності: ОСОБА_7 - 1/3, ОСОБА_4 - 1/3 і ОСОБА_5 - 1/3 (а. с. 92 і на звороті).

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманих 29.03.2017 року, ОСОБА_9 і ОСОБА_5 належить на праві спільної часткової власності по 1/3 кожній у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 39).

29 вересня 1996 року ОСОБА_5 одружилася із ОСОБА_10 і після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище: ОСОБА_5 (а. с. 23).

27.02.2015 року ОСОБА_5 і ОСОБА_4 звернулися до виконавчого комітету Вінницької міської ради із заявами на видачу рішення виконкому про видачу дубліката свідоцтва про право власності, взамін втраченого свідоцтва (а. с. 111, 112).

5 березня 2015 року виконавчий комітет Вінницької міської ради прийняв рішення № 478 про оформлення дубліката свідоцтва про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1: ОСОБА_4 - 1/3 частка, ОСОБА_5 - 1/3 частка (а. с. 110).

20 лютого 2016 року ОСОБА_7 видала, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В., довіреність, якою уповноважила ОСОБА_6 представляти її інтереси перед фізичними та юридичними особами, в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, органах місцевого самоврядування та влади, їх структурних підрозділах тощо, надавши для цього право: подавати від її імені заяви, підписуватися за неї на документах, отримувати документи, розписуватися в їх отриманні тощо (а. с. 106).

12 вересня 2016 року ОСОБА_6, діючи від імені ОСОБА_7 на підставі цієї довіреності, подав виконавчому комітету Вінницької міської ради заяву на видачу рішення виконавчого комітету про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_7 в частці - 1/3, взамін втраченого (а. с. 104).

6 жовтня 2016 року виконавчий комітет Вінницької міської ради прийняв рішення № 2325 про оформлення дубліката свідоцтва про право приватної власності ОСОБА_7 - 1/3 частку на квартиру АДРЕСА_1 і доручив КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» видати дублікат свідоцтва про право власності (а. с. 103).

На підставі цього рішення видано дублікат свідоцтва на право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві спільної власності: ОСОБА_7 - 1/3, ОСОБА_4 - 1/3, ОСОБА_5 - 1/3 (а. с. 68).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить видане 11 квітня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області свідоцтво про смерть (актовий запис №1045 від 11.04.2016 року) (а. с. 65).

При житті - 5 лютого 2015 року, ОСОБА_7 склала заповіт, яким всю належну їй частку квартири АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_2.

Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк А.О., зареєстрований в реєстрі за № 165 (а.с.66).

Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою, за поданою 12 квітня 2016 року заявою ОСОБА_2, заведено спадкову справу № 237/2016 року до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 (а. с. 58-59).

У заяві про прийняття спадщини ОСОБА_2 зазначила, що вона є спадкоємцем за заповітом, повідомивши, що крім неї інших спадкоємців, передбачених заповітом, спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку в спадщині, та пережилого чоловіка у померлої немає (а. с. 59).

За поданою ОСОБА_2 20.10.2016 року заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а. с. 64), державним нотаріусом 20 жовтня 2016 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 2-3043 (а. с. 78).

Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається із 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, належної померлій ОСОБА_7 на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 28.05.1998 року згідно з рішенням № 625 від 28.05.1998 року, дублікат якого виданий виконкомом Вінницької міської ради 06.10.2016 року (а. с. 78).

Згідно матеріалів спадкової справи, копія якої долучена до цивільної справи, крім ОСОБА_2, ніхто не звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 (а. с. 58-79).

Відповідно до частин 1 і 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1 і 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає свої повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 Конституції України, ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України та законами України.

За правилами статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб органів місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними у судовому порядку.

За правилами частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно вимог статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

По справі встановлено, що на підставі припиненої довіреності, виконавчим комітетом прийнято рішення про видачу дубліката свідоцтва на право власності на житло, на підставі якого видано такий дублікат свідоцтва на право власності на житло, який став підставою для видачі свідоцтва про право власності на спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Позивачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5, звертаючись в суд з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради і ОСОБА_2 про визнання недійсними і скасування правочинів: рішення виконавчого комітету № 2325 від 6 жовтня 2016 року, дубліката свідоцтва на право власності на житло від 28.05.1998 року, який був виданий 6 жовтня 2016 року і свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.10.2016 року, яке було видано ОСОБА_2, порушення своїх прав прийняттям та видачею цих правочинів не обгрунтовували жодним чином, тобто, взагалі не зазначали яке їх право порушено та який вони мають законний інтерес.

По справі встановлено, що позивачі не являються спадкоємцями ОСОБА_7, спадщину не приймали та в позові не обгрунтували своїх намірів на прийняття спадщини тощо.

Таким чином при вирішенні позову підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право осіб, на захист яких позивачі звернулися до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Результатом вирішення спору повинно бути захист конкретного порушеного права позивачів шляхом його поновлення.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не є належними позивачами у справі, оскільки оспорювані ними правочини жодним чином не порушують їхніх прав та законних інтересів, про що позивачі не зазначали у своєму позові, не наводили своїх доводів, міркувань та не надавали відповідних доказів, визначених статтями 11, 10, 60, 58-66 ЦПК України.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_15 проти України (пункт 32)) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Таким чином, колегія суддів вважає, що звернення позивачів із даним позовом про визнання незаконними і недійсними правочинів та їх скасування, не спрямоване на захист чи відновлення порушених прав позивачів.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не є належними позивачами у справі, то суд не вправі надавати правову оцінку законності чи незаконності та дійсності чи недійсності вчинених правочинів, стороною в яких позивачі не були і які їхніх прав не порушують.

Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених ОСОБА_4 і ОСОБА_5 позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7 червня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради і ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування правочинів, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ М.В. Матківська

Судді: /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська