АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Яремка В.В.,

секретар Окармус О.М.

за участю: представника позивача ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_2 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Виженської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, третя особа: ОСОБА_3, ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року, -

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до Виженської сільської ради Вижницького району Чернівецької області про визнання права власності на спадкове майно.

Посилався на те, що 13 травня 1999 року помер його батько ОСОБА_7.

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого у с. Виженка по вул. Велика Виженка, буд. № 301 Вижницького району Чернівецької області.

Він є спадкоємцем першої черги за законом і відповідно до вимог ст.549 ЦК України в редакції 1963 року фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки постійно проживав у даному будинку. Крім нього спадкоємцем першої черги за законом є його рідна сестра ОСОБА_3, яка спадщину не прийняла і на неї не претендує.

____________________________________________________________________________________________________Справа №713/1465/16ц Провадження №22ц-794/640/17 Головуючий у І інстанції Кириляк А.Ю.

Категорія 39 Суддя-доповідач ОСОБА_8

У видачі свідоцтва про право на спадщину приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу ОСОБА_9 було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Просив визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими у с. Виженка, вул. Велика Виженка,301 Вижницького району Чернівецької області, який належав ОСОБА_7, який помер 13 травня 1999 року.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року позов задоволено в повному обсязі.

На дане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким визнати право власності за ОСОБА_5 на ? частину спадкового майна.

Посилається на те, що суд не врахував, що на час смерті ОСОБА_7 в спірному будинку проживала також його дружина ОСОБА_10 і яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7

Крім того, вона є онукою померлого ОСОБА_7, постійно проживає з неповнолітнім сином в спірному будинку з 1998 року, іншого житла не має. Позивач ні одного дня не проживав в спадковому будинку.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що після смерті 13 травня 1999 року ОСОБА_7 відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вул.Велика Виженка, 301 в с.Виженка Вижницького району Чернівецької області. Позивач є спадкоємцем першої черги, на час смерті ОСОБА_7 постійно проживав з ним, а тому в силу ст.549 ЦК України в редакції 1963 року вважається таким, що прийняв спадщину.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає; суд першої інстанції не встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому порушив норми як процесуального, так і матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вул.Велика Виженка, 301 в с.Виженка Вижницького району відносився до колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_7.

Будинок та інші господарські споруди було побудовано в 1978 році.

Станом на 15 квітня 1991 року згідно з копією погосподарської книги членами колгоспного двору були: ОСОБА_7 голова двору, ОСОБА_10 його дружина, ОСОБА_5 син, ОСОБА_11 онука (а.с.84).

13 травня 1999 року ОСОБА_7 помер.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Таким чином, визнаючи право власності за позивачем на весь житловий будинок після смерті ОСОБА_7, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не перевірив, хто був членом колгоспного двору та яка частка в його майні належала кожному з них після припинення колгоспного двору. Поза увагою суду залишилося те, що після смерті ОСОБА_7 спадщина відкрилась на належну йому частину майна, а не на все майно бувшого колгоспного двору.

Враховуючи, що після смерті ОСОБА_7 в межах передбаченого законом строку на прийняття спадщини ніхто із спадкоємців з заявою про прийняття спадщини не звертався, суд не з'ясував коло осіб, які фактично прийняли спадщину.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути наявність у спадкоємця ощадної книжки на ім'я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов'язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім'я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_7 спадкоємцями за законом першої черги були його дружина ОСОБА_10, син ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_3

Дружина ОСОБА_10 на час смерті ОСОБА_7 разом з ним проживала, а тому в силу ст.549 ЦК УРСР вважається такою, що прийняла спадщину. 29 серпня 2009 року ОСОБА_10 померла.

ОСОБА_3 в судовому засіданні першої інстанції надала ощадні книжки на ім»я померлих ОСОБА_7 і ОСОБА_10

Отже, суд першої інстанції повинен був з»ясувати членів бувшого колгоспного двору та коло осіб, які фактично прийняли спадщину.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов'язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд за клопотанням позивача залучає іншого відповідача, або відповідно до ст. 35 цього Кодексу - іншу особу в якості третьої особи, або відмовляє в позові.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не були дотримані всі вимоги процесуального права, оскільки відповідачем у справі було притягнуто лише Виженську сільску раду Вижницького району Чернівецької області і не залучено у розгляді справи в якості співвідповідачів членів бувшого колгоспного двору та спадкоємців померлих, оскільки рішенням суду першої інстанції зачіпаються їх права.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції позбавлений права залучити осіб, права яких порушено, до участі у розгляді справи.

З огляду на викладені обставини рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач не позбавлений права звернутися до суду повторно з таким же позовом, залучивши до участі у справі належних відповідачів.

Відмовляючи в задоволенні позову з зазначених підстав, колегія суддів не дає оцінки обґрунтованості позовних вимог, оскільки це може бути зроблено під час розгляду справи з належними відповідачами.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з позивача на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати, пов»язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволення скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до Виженської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, третя особа: ОСОБА_3, ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно за законом, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 463,92 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий підпис ОСОБА_8

Судді: підпис ОСОБА_12

підпис ОСОБА_13