Справа №473/3876/16-ц 10.07.2017 10.07.2017 10.07.2017
Провадження №22-ц/784/1506/17
Справа № 473/3876/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Висоцька Г.А.
Провадження № 22-ц/784/1506/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П. Категорія 23
У Х В А Л А

іменем України

10 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколавської області у складі:

Головуючого - судді Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участі:

позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача ПП «Агро-Дар-Вознесенськ» - Воронової О.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ПП "Укрінтерпостача" рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПП "Укрінтерпостача" про визнання договору оренди землі недійсним та скасування його державної реєстрації, -

в с т а н о в и л а :

30 грудня 2016 року ПП "Укрінтерпостача" пред'явило позов до ОСОБА_2 та ПП «Агро-Дар-Вознесенськ» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 3,4897 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, укладений між ОСОБА_2 та ПП «Агро-Дар-Вознесенськ» від 01 грудня 2014 року та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 січня 2015 року, який обґрунтовував наступним.

30 вересня 2008 року між ОСОБА_4, який являється батьком позивача, та ПП «Інтерпостача» було укладено договір оренди земельних ділянок загальною площею 4,2354 га, які належали йому на праві власності на підставі державних актів на землю.

В період дії договору, укладеного з ПП «Укрінтерпостача», який мав би закінчитися 21 жовтня 2023 року, відповідач уклав договір оренди з ПП «Агро-Дар-Вознесенськ» на 10 років, чим порушив зареєстроване право ПП «Укрінтерпостача» на отримання доходу.

24 січня 2017 року ОСОБА_2 пред'явив до ПП «Укрінтерпостача» зустрічний позов про визнання договору оренди землі від 30 вересня 2008 року, укладеному між його батьком ОСОБА_4 та ПП «Укрінтерпостача» недійсним та скасування державної реєстрації, який обґрунтовував наступним.

На підставі Державних актів на право приватної власності на землю його батьку належало чотири земельні ділянки площею 3,49 га, 0,61 га, 0,13 га та 0,0054 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в межах Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року його батько ОСОБА_4 помер, про що в книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 90. Після смерті батька відкрилася спадщина на вказані земельні ділянки.

На підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 03 червня 2008 року державним нотаріусом Другої Вознесенської нотаріальної контори в Миколаївській області та зареєстровано в реєстрі за № 677, № 681, № 675 № 679, йому, Вознесенською райдержадміністрацією були видані державні акти, що підтверджує право власності на земельні ділянки площею 3,49 га, 0,61 га, 0,13 га та 0,0054 га.

01 грудня 2014 року він передав ці ділянки на 10 років в оренду ПП «Агро-Дар-Вознесенськ», про що в письмовій формі уклав однойменний договір, який зареєстрований реєстраційною службою Вознесенського міськрайонного управління юстиції у Миколаївської області 22 січня 2015 року за № 8478701, у зв'язку з чим договір набрав чинності і сторони перейшли до його виконання.

За весь час він своєчасно отримував орендну плату та жодних претензій не мав.

Дізнавшись що на його земельні ділянки претендує ПП «Укрінтерпостача», позивач просив визнати недійсним договір оренди земельних ділянок, укладений нібито між його батьком ОСОБА_4 та ПП «Укрінтерпостача» 30 вересня 2008 року, визнати протиправними та скасувати запис у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі Вознесенського реєстраційного відділу від 21 жовтня 2009 року за № 14, посилаючись на те, що на момент укладання цього договору його батько вже помер.

25 травня 2017 року представник ПП «Укрінтерпостача» - Вуїв О.В. звернулася до суду з заявою про залишення без розгляду первісного позову ПП «Укрінтерпостача» до ОСОБА_2

Того ж дня, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області первісний позов залишено без розгляду.

Розгляд справи продовжився за позовом ОСОБА_2 - як первісного позову.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Представник ПП «Укрінтерпостача» - Вуїв О.В. подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення - про залишення позову ОСОБА_2 без розгляду.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2, суд 1 інстанції виходив з того, що позивач надав належні та допустимі докази своїм вимогам, в той час як відповідач такі докази своїм запереченням не надав, а тому позовні вимоги підлягали частковому задоволенню.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній фізичній особі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Кожна особа, має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

При цьому такий захист стосується обох сторін, що беруть участь у справі.

Для цього, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

В силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статті 203-204, 215, 626 ЦК України).

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним (презумпція правомірності) і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов (стаття 204 ЦК України).

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки, умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі регулюються законом, зокрема законом України "Про оренду землі".

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Таким чином, об'єктом оренди є земельна ділянка.

За змістом статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації і саме з цього часу він набирає чинності.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є:

●об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);

●строк дії договору оренди;

●орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

●умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

●умови збереження стану об'єкта оренди;

●умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

●умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

●існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

●визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

●відповідальність сторін;

●умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених названою статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 зазначеного Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

В той же час, вирішуючи питання про дійсність договору оренди землі, судам необхідно брати до уваги положення ст. 3 ЦПК України та 15 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

З врахуванням цього, вирішуючи спори даної категорії слід установлювати, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, у зв'язку з відсутністю в договорах оренди зазначених умов, їх істотності, а також, в чому саме полягає порушення законних прав позивачів і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року №6-94цс13 та, в силу положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Як вбачається з матеріалів справи, і це підтверджується наявними в ній доказами, ОСОБА_4 на підставі Державних актів на право приватної власності на землю, належали земельні ділянки площею: 3,49 га з кадастровим номером НОМЕР_1, земельна ділянка площею 0,61 га з кадастровим номером НОМЕР_2, земельна ділянка площею 0,13 га з кадастровим номером НОМЕР_3, земельна ділянка площею 0,0054 га з кадастровим номером НОМЕР_4, що розташовані на території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. - 118-121). 05 жовтня 2007 року він помер, про що в книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 90 (а.с. - 36). Після його смерті відкрилася спадщина на вищезазначені земельні ділянки, які успадкував його син ОСОБА_2, позивач по справі, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом (а.с. - 37).

01 грудня 2014 року він передав цю ділянку на 10 років в оренду ПП «Агро-Дар-Вознесенськ», про що в письмовій формі уклав однойменний договір, який зареєстровано у зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 січня 2015 року, у зв'язку з чим договір набрав чинності і сторони перейшли до його виконання (а.с. - 11-14).

За такого, з наведеної підстави договір укладений між ОСОБА_4 та ПП «Укрінтерпостача» 30 вересня 2008 року, не міг бути дійсним, оскільки його підписання відбулося після смерті ОСОБА_4 невідомою особою.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу про стягнення з ПП «Укрінтерпостача» судового збору у сумі сплаченій при подачі зустрічного позову, а не у меншому розмірі, оскільки позов задоволено частково, то воно не може братися до уваги, оскільки ОСОБА_2 було сплачено за одну позовну вимогу немайнового характеру, яку суд задовольнив.

Стосовно твердження названої особи про наявність у суду обов'язку, після залишення без розгляду первісного позову, закрити провадження і за зустрічним позовом, то воно не може братися до уваги, оскільки не ґрунтується на законі.

У зазначеному випадку зустрічний позов розглядається як первісний позов, що вірно вчинив і суд 1інстанції.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а тому її слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Укрінтерпостача" відхилити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.В. Самчишина