У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів : Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 16 травня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі в частині задоволених вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, остання вказує на його незаконність, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону. Судом не враховано, що вона як бувший член сім'ї власника має право на користування спірним житлом, оскільки добровільно житло не залишала, а змушена була переїхати з дітьми на проживання до батьків через конфлікти в позивачем. Зазначає, що припинення сімейних відносин з власником квартири, в контексті ст. 64 ЖК України, не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Вказує, що судом не враховано, що діти мають проживати та бути зареєстровані з матір'ю.

Суд не звернув увагу, що будинок АДРЕСА_1 не поділений між співвласниками, окремі частини співвласникам не виділялися, поштові адреси не присвоювались, а реєстрація її місця проживання проведена у всьому будинку, тому підстав для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, немає.

Просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В частині задоволенні позову рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24 жовтня 2008 року апеляційним судом не перевіряється.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги із наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач втратила право користування будинком, оскільки за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 була відсутня та не проживала в ньому тривалий час без поважних причин. Суд прийшов до висновку про те, що реєстрація дітей за місцем проживання батька не є перешкодою для їхнього проживання з матір'ю.

З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду Рівненської області.

Частиною 3 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка та неповнолітні діти: дочка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані у будинку АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_2 саме за згодою власника.

Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що відповідачка більше чотирьох років в спірному будинку не проживає.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не проживає в спірному будинку з поважних причин, оскільки зі зміною замків в дверях позивачем та через конфлікти в сім'ї змушена була залишити житло, не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачем чинилися будь-які перешкоди в користуванні вказаним житлом для відповідача з дітьми.

ОСОБА_1 до правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування чи до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні таким житлом не зверталася.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивач 16 травня 2017 року під час розгляду справи в суді першої інстанції визнав та підтвердив, що після припинення спільного проживання змінив замки у вхідних дверях у його частині зазначеного будинку, що позбавило відповідача з дітьми вільно користуватися таким житлом, оскільки з звукозапису журналу судового засідання за 16 травня 2017 року вбачається, що під час слухання справи о 09:37:20 год. ОСОБА_2 вказав, що його сім»я у вказаному житловому була лише зареєстрована і жодного дня не проживала, оскільки в будинку проводились ремонтні роботи. Позивач також зазначив, що після ремонту, відповідачка в будинок не приходила, про намір жити в ньому не заявляла, так як разом з дітьми постійно проживала в будинку своєї матері по АДРЕСА_2.

Крім того, факт непроживання в спірному будинку з 2013 року підтверджується довідкою ЖБК «Південний» № 36 від 06 березня 2017 року, згідно якої ОСОБА_1 разом з дітьми після розлучення проживає в квартирі своєї матері за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 46).

Інших доказів, які б свідчили про поважність причин не проживання відповідачки у спірному будинку з 2013 року ОСОБА_1 не надано, а судом таких доказів не здобуто.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що проживання дітей визначено разом з матір'ю, а тому вона має бути зареєстрована у спірному будинку разом з дітьми з таких підстав.

Відповідно до ст. 27 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27 лютого 1991 року (далі по тексту - Конвенція), батько(ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом положень ст. ст. 2, 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Згідно п.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не заперечує, щоб діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали у спірному будинку, оскільки вимог про виселення дітей - не заявляв, апеляційну скаргу на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16 травня 2017 року не подав.

Разом з тим, у суді першої інстанції було встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що саме через взаємовідносини між сторонами та за вимогою їх матері - відповідачки, діти вимушено залишили спірне житло на вимогу дорослих.

За таких обставини, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтовані, оскільки факт реєстрації дітей разом з батьком не порушує права дітей щодо їхнього спільного проживання з одним з батьків.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: