Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/3781/16-ц Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 30 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Раритет» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, стягнення страхового відшкодування,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_4 та Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року,

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися з даним позовом та з урахуванням уточнення вимог просили стягнути з Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» (ДТГО «Львівська залізниця») на користь ОСОБА_2 74567,00 грн. матеріальної шкоди та моральної шкоди в сумі 100000,00 грн. на користь всіх позивачів, стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Раритет» (далі ПАТ «Страхова компанія «Раритет») на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в сумі 102000,00 грн. та вирішити питання стосовно судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що 24 лютого 2015 року о 22 годин 29 хвилин ОСОБА_5, заздалегідь придбавши квиток на потяг № 13 Київ-Ужгород, переходячи через другу головну колію по пішохідному переходу вокзалу на станції Бердичів була смертельно травмована іншим вантажним потягом № 8854. По даному факту за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, кримінальне провадження внесене до Єдиному реєстру і на даний час проводиться досудове розслідування.

ОСОБА_2 поніс витрати на поховання ОСОБА_5 та спорудження надгробного памятника на загальну суму 74567 грн. Враховуючи, що його дружина загинула від дії джерела підвищеної небезпеки, власником якого є ДТГО «Львівська залізниця» то вказана матеріальнв шкода підлягає стягненню з останнього.

ПАТ «Страхова компанія «Раритет» відмовлено у проведення виплати страхового відшкодування із тих підстав, що ОСОБА_5 загинула внаслідок особистої необережності. Ця відмова у проведенні виплат на думку позивачів є незаконною.

Внаслідок загибелі близької людини вони також зазнали моральної шкоди, яка підлягає стягненню із відповідачів.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДТГО «Львівська залізниця»: - на користь ОСОБА_2 74567,00 грн. матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, 15000 грн. у відшкодування моральної шкоди; - на користь ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 15000 грн. моральної шкоди; - на користь ОСОБА_4 15000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 1296 грн. 87 коп. судового збору в дохід держави. У задоволенні решти позовних вимог до ДТГО «Львівська залізниця» відмовлено. Також суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Страхова компанія «Раритет» про стягнення страхового відшкодування.

Частково не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Він посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене без повного, всебічного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів та з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що працівниками залізниці не було забезпечено виконання вимог п. 2.7 Наказу Міністерства транспорту та звязку України № 1196 від 27.12.2006 року «Про затвердження Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України», згідно якого інформація про прибуття транзитного поїзда, номер колії, порядок нумерації вагонів повинні передаватись пасажиром завчасно, так щоб гарантувати своєчасний і безпечний вихід пасажирів та осіб, які зустрічають, до вагона, що й призвело до загибелі його дружини. Крім того, вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн є повністю обґрунтованою і доведеною, а тому підстав для її зменшення у суду не було.

Не погоджуючись частково із судовим рішенням, 11 липня 2017 року позивач ОСОБА_4 подала до Апеляційного суду Житомирської області заяву про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2

ДТГО «Львівська залізниця» також не погодилося із судовим рішенням і подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Підприємство зазначає, що на момент травмування ОСОБА_5 електровоз перебував у володінні (експлуатації) ДТГО «Південно-Західна залізниця», а тому ДТГО «Львівська залізниця» не здійснювало жодної діяльності з його експлуатації та в будь-який інший спосіб не впливала на його управління і роботу та в розумінні ст.ст. 1187, 397 ЦК України не було його власником.

Крім того, суд безпідставно стягнув із ДТГО «Львівська залізниця» вартість виготовлення та встановлення намогильної споруди у розмірі 64896 грн., що не відповідає фактичній вартості памятників і огорож в даній місцевості.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_5, яка загинула 25 лютого 2015 року, була дружиною ОСОБА_2, для ОСОБА_3 матірю, а для ОСОБА_4 донькою (том 1 а.с.12, 13, 15).

Згідно акта службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на Південно-Західній залізниці № 1/2 від 25.02.2015 року комісією встановлено, що 24 лютого 2015 року о 22 годині 29 хвилин на станції Бердичів 27 км, пік. 4, ІІ головна колія навпроти вокзалу станції, ОСОБА_5 - пасажир потягу № 13 Київ-Ужгород, після оголошення про його прибуття, при прямуванні на посадку, переходячи через ІІ головну колію по пішохідному переходу навпроти будівлі вокзалу станції Бердичів на небезпечній відстані від потягу №8854, що наближався, була смертельно травмована цим потягом. Причина нещасного випадку особиста необережність потерпілої (том 1 а.с.5-6).

Згідно висновку комісії, яка проводила розслідування - випадок стався з вини потерпілої ОСОБА_5, яка грубо порушила розділ 2 пункти 2.2., 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Вини працівників залізничного транспорту не вбачається (том 1 а.с. 5-6).

За вказаним фактом відомості внесено до ЄРДР за ч. 3 ст. 276 КК України (том 1 а.с. 135).

Відповідно до частини 1 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частина 2 статті 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).

Відповідно довідки № ЛК-02/363 від 12.10.2016 року локомотив ВЛ-80Т-1818 не перебував і не перебуває на балансовому обліку локомотивного депо Козятин Південно-Західної залізниці (том 1 а.с. 80).

Згідно листа Державного територіально-галузевого обєднання Південно-Західна залізниця» № Н-3/22-Р від 04.11.2016 року локомотив ВЛ80Т-1818 на балансі обєднання не обліковується (том 1 а.с. 149).

Відповідно листа Регіональної філії «Львівська залізниця» № Т-570 від 09.11.2016 року станом на 24.02.2015 локомотив серії ВЛ-80Т-1818 перебував на балансі та на праві повного господарського відання відокремленого підрозділу „Локомотивне депо Львів-Захід ДТГО „Львівська залізниця» (том 1 а.с.156 ).

У відповідності до статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_2 понесені такі витрати :

-1130,00 грн. на організацію та проведення поховання, що підтверджується договором-замовленням № 54 від 26.023.2015 року (том 1 а.с. 19);

-450,00 грн. на авто послуги, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 231 від 26.02.2015 року (том 1 а.с.21);

-2391,00 грн. на придбання предметів ритуальної належності, що підтверджується товарним чеком від 26.02.2015 року (том 1 а.с.20);

-5700,00 грн. на проведення поминального обіду, що підтверджується накладною № 25 від 26.02.2015 року (том 1 а.с.22);

-64896,00 грн. на виготовлення та встановлення надмогильної споруди, що підтверджується договором-замовленням від 28.03.2016 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 28.03.2016 року, квитанцією № 706804 від 28.04.2016 року та накладною № 171 від 28.03.2016 року (том 1 а.с. 25, 27, 28, 29), а всього на загальну суму 74567,00 грн.

Доводи апеляційної скарги ДТГО «Львівська залізниця» є необгрунтованими, не відповідають обставинам та матеріалам справи і спростовуються доказами, встановленими судом.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. 1201 ЦК України, вказана сума підлягає стягненню на користь ОСОБА_2, а тому висновок суду першої інстанції в цій частині позову є обгрунтованним та підлягає залишенню без змін.

Частина 3 статті 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, випадок смертельного травмування ОСОБА_5 стався внаслідок грубого порушення нею пунктів 2.2.,2.3,2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, оскільки остання переходила колію на відстані, що становила значно менше 400 метрів від потягу, що рухався, та уникнути зіткнення не вдалося навіть при застосуванні машиністами екстреного гальмування.

Відповідно до частини 1 пункту 7 Положення про обов'язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року N 959, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 березня 1998 року за № 193/2633 (надалі - Положення) страховим випадком є: а) загибель або смерть застрахованого внаслідок нещасного випадку на транспорті.

У той же час Положенням передбачено, що якщо випадки, зазначені у підпунктах «а», «б», «в» цього пункту, сталися внаслідок неправомірних або навмисних дій застрахованого, вони не вважаються страховими і страхова сума при цьому не виплачується (частина 2 пункт 7 Положення) .

Пунктами 2.2, 2.3 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54 передбачено, що перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв'язку. При наближенні поїзда (або локомотива, вагона; дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід.

Пунктом 2.6. Правил встановлено заборону пішоходам переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.

Будь-які докази факту порушення працівниками залізниці правил безпеки руху позивачами суду не надані. Не встановлено таких доказів і в судовому засіданні.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення страхового відшкодування є обґрунтованим, оскільки загибель ОСОБА_5 не є страховим випадком.

Згідно частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 статті 23 ЦК України).

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанови) вказано, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до пункту 5 даної постанови, суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 Постанови).

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частиною 2 статті 1193 ЦК України передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Вирішуючи питання про стягнення з ДТГО «Львівська залізниця» на користь позивачів моральної шкоди та задовольняючи позов в цій частині частково, суд першої інстанції виходив з того, що факт смертельного травмування ОСОБА_5 сталося внаслідок її грубої необережності, а саме, порушення нею пунктів 2.2., 2.3., 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Разом з тим, як зазначено районним судом, факт заподіяння моральної шкоди позивачам є очевидним та полягає у душевних стражданнях, виражається у безповоротній втраті близької людини, погіршенні стану здоров'я позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які були госпіталізовані до лікарні з хворобами, що розвинулися внаслідок переживань від смерті ОСОБА_5, порушення звичайного укладу їх життя. Також, погіршився психоемоційний стан доньки ОСОБА_3 внаслідок загибелі її матері, що виражається у підвищенні рівня особистої тривожності, невпевненості в собі, частих змінах почуттів та емоційних станів, глибоких, довготривалих емоційних переживань (том. 1 а.с.30, 31, 32, 33, 34).

Таким чином, висновок суду про стягнення моральної шкоди в сумі 15000 гривень на кожного позивача є обгрунтованним, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, а відтак доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 колегія суддів вважає безпідставними.

За таких обставин, суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Посилання апелянтів в своїх апеляційних скаргах висновки суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційні скарги підлягають відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_4 та Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: