Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017р. Шевченківський районний суд м.Львова у складі :

головуючої судді Луців-Шумської Н.Л.

секретар Піцик О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 26.12.2016р. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання за ним в порядку спадкування за заповітом від 09 липня 2003р., посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за №1834, після смерті батька ОСОБА_4 05.08.2003р., права власності на земельну ділянку №69 площею 0,0566га, кадастровий номер :05:006:0326, розташовану м.Львів, урочище Голоско, КСТ «Садівник», що належала спадкодавцю згідно Державного акту на право власності на землю серії ІІІ-ЛВ №032730, виданого 06.10.1997р. департаментом землеустрою і забудови міста виконавчого комітету Львівської міської ради.

В обґрунтування позову зазначає, що нотаріус відмовила у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку у звязку з тим, що у заповіті є протиріччя : у ньому батько ОСОБА_4 зазначив про те, що заповідає майно в рівних частках своїм дітям, а далі в тексті заповіту батько чітко визначив яке саме майно заповідає йому, а яке сестрі ОСОБА_2 і заповів земельну ділянку №69 площею 0,0566га у м.Львів, урочище Голоско, КСТ «Садівник» ОСОБА_1

Позивач вказує, що вони з сестрою не можуть діти згоди стосовно спадкування цієї земельної ділянки.

В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав повністю. Просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в подав заяву про визнання позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані у справі докази суд дійшов висновку, про можливість задоволення позову з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є спадкоємцями ОСОБА_4 за заповітом від 09.07.2003р., посвідченим приватним нотарісом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3

ОСОБА_4 помер 05.08.2003 року.

Після його смерті у Третіі Львівській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа. Сторонам 21.09.2004р. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок на вул.Шеремети,Ю17 в м.Львові.

До складу спадщини входить і земельна ділянки №69 площею 0,0566га, кадастровий номер :05:006:0326, розташована у м.Львів, урочище Голоско, КСТ «Садівник», що належала спадкодавцю згідно Державного акту на право власності на землю серії ІІІ-ЛВ №032730, виданого 06.10.1997р. департаментом землеустрою і забудови міста виконавчого комітету Львівської міської ради.

У видачі Свідоцтва про право на спадщину на цю земельну ділянку позивачу відмовлено у звязку з наявністю протиріч у заповіті.

Згідно заповіту ОСОБА_4 останній заповів з належного йому майна : «земельну ділянку площею 0,0566га синові ОСОБА_1Б.».

Представник відповідачки в судовому засіданні в межах повноважень, визнав позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на цю земельну ділянку в порядку спадкування.

Згідно п.2 ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з право чинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до змісту ст.1216 ЦК України, у разі спадкування права та обовязки спадкодавця переходять до спадкоємців.

За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується свідоцтвом про право на спадщину.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно Інформаційного листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" - п.3.1. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання (ст. 392 ЦК).

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов підставний та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.8,10,11,57,58,60,88,209,212,213,215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом від 09 липня 2003р., посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за №1834, після смерті ОСОБА_4 05.08.2003р., право власності на земельну ділянку №69 площею 0,0566га, кадастровий номер :05:006:0326, розташовану м.Львів, урочище Голоско, КСТ «Садівник», що належала спадкодавцю згідно Державного акту на право власності на землю серії ІІІ-ЛВ №032730, виданого 06.10.1997р. департаментом землеустрою і забудови міста виконавчого комітету Львівської міської ради.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_5