Справа № 300/193/17
У Х В А Л А

Іменем України

05 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П.(доповідача), суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1, при секретарі: Шукаль О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Воловецького районного суду від 26 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5, про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої унаслідок кримінального правопорушення, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Воловецького районного суду від 26 квітня 2017 р. позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 20 426,50 грн. матеріальної шкоди та 25 000 грн. моральної шкоди, а всього 45 426,50 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір.

ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог. Доводить про невідповідність висновків суду обставинам справи. Указує, що на момент скоєння ДТП позивач був наділений правом керуванням транспортним засобом, а ОСОБА_5 (власник автомобіля) не звертався із вимогою про відшкодування майнової шкоди. Зазначає також, що відповідач на момент скоєння ДТП (2014 р.) був неповнолітнім, не володів транспортним засобом на правовій підставі та не мав стосовно автомобіля жодних речових прав. Вважає, що позивач на обґрунтування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. не навів жадних належних доказів.

Суд першої інстанції у частині часткового задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди суд дійшов висновку, що шкода позивачу була завдана внаслідок порушення правил дорожнього руху відповідачем, вина якого встановлена вироком суду, а розмір шкоди встановлений висновком експерта № 23/254 від 05.06.2014 р., який не спростований.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 25000 грн., суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, обставин справи та врахував, що з моменту скоєння ДТП пройшло понад три роки.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Установлено, що вироком Воловецького районного суду від 21.12.2015 р. (а.с.6-9) ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 22.03.2016 р. (а.с.10-13) апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а вирок Воловецького районного суду від 21.12.2015 р. залишено без змін. Відповідно до висновку експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 23/254 від 05.06.2014 р. вартість матеріального збитку, завданого в результаті ДТП, складає 20 426,50 грн. (а.с.14-16). Висновком судово-медичного експерта № 134 від 10.03.2014 р. (а.с.19-22) установлено, що тілесні ушкодження, які були виявлені під час судово-медичного освідчення ОСОБА_3, характерні для ДТП у результаті зіткнення автомобілів і за своїм характером вкладаються у час подій, яка була встановлена постановою від 08.03.2014 р. Також було встановлено, що характер і ступінь тяжкості тілесного ушкодження у вигляді посттравматичного синовіїту правого колінного суглобу кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоровя більше 21 дня. Інші тілесні ушкодження кваліфікуються як легкі.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За правилами п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з вимогами п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до положень ч.2 ст. 1187 ЦК України, яка регулює спірні правовідносини, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розяснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно від вини, тобто діє презумпція вини особи, яка завдала шкоду. Отже, з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу не позивач доводить наявність вини відповідача, а саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Вироком Воловецького районного суду від 21.12.2015 р. було встановлено, що невиконання водієм ОСОБА_2 вимог п.10.1. та п.11.3 ПДР України знаходиться у прямому причинному звязку з наслідками, що настали, а саме отримання ОСОБА_3 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоровя більше 21 дня. Цим же вироком ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ст.286 КК України, а ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 22.03.2016 р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а вирок залишено без змін.

За приписами ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цієї особою.

Тобто, вина відповідача встановлена та доведена вироком у кримінальному провадженні. Протилежного ОСОБА_2 не довів.

Довід відповідача про те, що він на момент скоєння ДТП був неповнолітнім і не володів транспортним засобом на правовій підставі, не має правового значення у контексті спірних правовідносин, тому що в силу вимог ч.1 ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

Відповідач визнаний винним у скоєнні злочину та саме він має нести цивільно-правову відповідальність, передбачену законом за заподіяння шкоди іншій особі.

Довід ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 не має права на відшкодування матеріальної і моральної шкоди у звязку з тим, що він не є власником транспортного засобу, не заслуговує на увагу з таких мотивів.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). При розгляді таких спорів суд має вирішити питання про залучення до участі у справі власника майна як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача у порядку, передбаченому статтями 35, 36 ЦПК, оскільки рішення у справі може вплинути на його права та обов'язки щодо однієї зі сторін.

Як видно з матеріалів справи, власником автомобіля «Alfa Romeo 90», номерний знак НОМЕР_1, є ОСОБА_5 (а.с.4), однак поліс обовязкового страхування № АС/9645631 на вказаний автомобіль був виданий на імя ОСОБА_3 03.02.2014 р. (а.с.5), а це дає підстави вважати, що останній був фактичним володільцем автомобіля і в позовній заяві вказав, що придбав автомобіль у ОСОБА_5 у 2011 р., однак через брак коштів не зміг перереєструвати транспортний засіб тому керував транспортним засобом на підставі свідоцтва про реєстрацію автомобіля і посвідчення водія.

Отже, ОСОБА_3 є належним субєктом відшкодування майнової і моральної шкоди завданої внаслідок спричинення ДТП ОСОБА_2

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.5 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

ОСОБА_2 належними та допустимим доказами не було доведено, що шкода позивачу була заподіяна не ним, а навпаки, вироком у кримінальному провадженні, який було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області, встановлено, що саме з винних дій ОСОБА_4 було заподіяно шкоду ОСОБА_3, яка потягла за собою заподіяння легких тілесних ушкоджень, що зумовило тривалий розлад здоровя більше 21 дня.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, виходячи із обставин справи, незручностей яких він зазнав у звязку з ушкодженням здоровя, глибини та обсягу його фізичних і душевних страждань, необхідності захисту порушених прав у судовому порядку, що негативно впливає на фізичний та психічний стан, інших негативних наслідків, які мають істотне значення, вимог розумності, виваженості і справедливості, положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України, п.п.2, 3, 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, на переконання суду апеляційної інстанції визначений правильно.

Доводи апеляційної скарги, що стосуються стягнення моральної шкоди, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_2 стверджує про суму в розмірі 200 000 грн., із якою він не погоджується, у той час як судом було задоволено 25 000 грн., що свідчить про необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача частково матеріальної шкоди, завданої останньому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи конкретні обставини справи, характер, ступінь і тривалість моральних та фізичних страждань, завданих позивачу, виходячи із принципів розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскарженого рішення як необґрунтовані, суперечні нормам матеріального права, обставинам справи та письмовим доказам.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

2. Рішення Воловецького районного суду від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: