Справа № 645/5942/16-ц
Провадження № 2-о/645/24/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - Горпинич О.В.,

секретар судового засідання - Денісенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Немишлянський районний відділ у м. Харкові Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення факту постійного проживання особи на території України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в остаточно уточненій редакції якої просив встановити факт постійного проживання та території України з 03.03.1970 року по 14.01.1989 року. В обґрунтування заяви посилався на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Івня, Івнянського району Белгородської області СРСР. У травні 1969 року ОСОБА_1 переїхав до м. Харкова. 03.03.1970 року був прийнятий на Державне підприємство «Завод ім. Малишева» на посаду слюсаря - ремонтника, де працював до 30.01.1971 року. 15.03.1971 року він був засуджений за ч. 1 ст. 206 КК України до 1 року позбавлення волі. 11.11.1972 року його звільнили за відбуттям строку покарання. 03.03.1970 року заявник був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Завод ім. Малишева» на посаду вантажника, де працював до 30.01.1971 року. 28.10.1974 року заявника було засуджено за ч. 2 ст. 140 КК УСРС до 5 років позбавлення волі, а 02.08.1978 року його звільнено. 14.01.1989 року ОСОБА_1 знову заарештовано за ст. 84 КК УРСР, та 24.04.1989 року засуджено до 12 років позбавлення волі з відбуттям в ВТК-11 м. Брянка Луганської області. 14.01.2001 року ОСОБА_1 звільнено по відбуттю строку покарання. Після чого заявник спочатку проживав в с. Проходи Дергачівського району Харківської області, а потім у м. Харкові. У 2014 році із власної недбалості втратив паспорт громадянина СРСР. Встановлення факту постійного проживання на території України ОСОБА_1 необхідно для отримання паспорту громадянина України.

У судовому засіданні заявник та його представник підтримали заяву у повному обсязі, просивши про її задоволення.

Представник заінтересованої особи покладалася на розсуд суду у вирішенні даного питання.

Суд, вислухавши заявника та його представника, заінтересовану особу, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Встановлення вказаного факту необхідно заявнику для отримання паспорта громадянина України.

Відповідно до ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 235 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 29 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення: встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27 березня 2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України».

Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв'язків тощо.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, які проживали в Україні і не були громадянами інших держав станом на 24 серпня 1991 року або прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року, що має підтверджуватись документами про прописку.

Зокрема, за ч.ч. 1, 7 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» на набуття громадянства України за територіальним походженням має право особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України. Для набуття громадянства за територіальним походженням не є обов'язковою умова про не перебування особи в іноземному громадянстві. Його може набути й іноземець, який узяв зобов'язання припинити іноземне громадянство. Датою набуття громадянства України у передбачених цією статтею випадках є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 зі змінами, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки,Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

На підставі п.п. 7-9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Так, постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Проживання на території України на законних підставах згідно зі ст. 1 Закону України «Про громадянство» - це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

В матеріалах справи відсутні дані про прописку заявника на території України станом на 24.08.1991 року, а також будь-які інші документальні дані, що підтверджують проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року на законних підставах.

В судовому засіданні була допитана в якості свідка ОСОБА_2, проте вона пояснила суду, що знайома з ОСОБА_1 з 2005 року, а починаючи з 2013 року мешкає з ним однією сім'єю.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_3 пояснив в судовому засіданні про те, що бачив ОСОБА_1 у 1973 року у Комінтернівському районі м. Харкова, розмовляв з ним, ОСОБА_1 розповідав, що мешкає на Україні в місті Харкові.

Показання даних свідків не є доказами в розумінні вимог ЦПК України, оскільки в судовому засіданні доводиться факт постійного проживання ОСОБА_1 в період часу з 03.03.1970 року по 14.01.1989 року на території України, тоді як свідок ОСОБА_2 повідомила, що знає заявника тільки з 2005 року, а свідок ОСОБА_3 повідомив, що бачив ОСОБА_1 у 1973 році в м. Харкові. Жоден із свідків не підтвердили факт постійного проживання на території України ОСОБА_1 в період часу з 03.03.1970 року по 14.01.1989 року.

Згідно довідки про звільнення, яка знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_1 раніше відбував покарання з 15.03.1971 року по 11.11.1952 року, з 28.10.1974 року 02.08.1979 року, з 14.01.1989 року по 13.01.2001 року.

Ст. 1 Закону України «Про громадянство» визначає поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах»:

- проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні;

- безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року (зі змінами), безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Доказів безперервного проживання на території України на законних підставах заявник суду не наддав

Згідно п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 р. встановлення належності до громадянства України стосується осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України.

Згідно копії паспорта громадянина СРСР ОСОБА_1 народився смт. Івня, Івнянського району Белгородської області. Станом на 04.11.1986 року мав реєстрацію у місті Белгород, а також у Белгородській області.

В копії паспорту взагалі відсутня відмітка про постійну чи тимчасову прописку на території України, також відсутня відмітка про постійне проживання та території УРСР.

Також з копії паспорту зразка 1974 року вбачається, що було поставлено відмутку Паспорт громадянина України, проте, необхідно зауважити, що дана відмітка датована 01.11.1993 року.

Тому, зазначений документ (паспорт зразка 1974 року) не підтверджує факту постійного проживання заявника на території України станом на 14.01.1989 року. Відомості щодо постійного і безперервного проживання ОСОБА_1 на території України на законних підставах в матеріалах справи відсутні.

Вироком народного суду Ленінського районного суду м. Харкова від 28.10.1974 року ОСОБА_1 був засуджений (копія вироку знаходиться у матеріалах справи), у вироку зазначалося, що ОСОБА_1 без постійного місця проживання та роботи.

У довідці за підписом виконуючого обов'язки відділу контролю за виконанням судових рішень Брянковської ВК -11, зазначено, що ОСОБА_1 засуджений вироком Київського народного суду м. Харкова, початком відбування покарання - 14.01.1989 року, кінець строку 14.01.2001 року. У довідці також зазначалося, що ОСОБА_1 був звільнений 13.01.2001 року за відбуттям строку. Проте дана довідка не має печатки відповідної установи.

Згідно відповіді Київського районного суду м. Харкова, вирок відносно ОСОБА_1 за 1989 рік, в архіві суду не зберігся.

Місцем проживання особи закон визначає житловий будинок, квартиру, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, де фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК). Фізична особа може проживати у приміщенні, яке належить їй на праві власності, за договором найму (піднайму), на інших законних підставах.

Відповідно до Закону України «Про свободу пересування» свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на

території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини

Згідно ст. 13 вищевказаного Закону вільний вибір місця проживання обмежується щодо: осіб, до яких згідно із процесуальним законодавством застосовано запобіжні заходи, пов'язані з обмеженням або позбавленням волі.

ОСОБА_1 представлена архівна довідка № 2855 від 29.12.2014 року, відповідно до якої останній працював слюсарем - ремонтником з 03.03.1970 року по 30.01.1971 року.

Проте, дана довідка підтверджує лише його трудовий стаж в зазначений період.

Відомостей про те, що заявник був тимчасово зареєстрований у цей час на України або УССР, перебував на обліку у медичній установі, мав законні джерела існування, суду надано не було.

Необхідно також зауважити, що відповідно до Указу Президента України № 1085 від 09.12.10 року «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну міграційну службу України, покладено на цю службу функції з реалізації державної політики з питань громадянства, імміграції, а також у справах міграції в межах, визначених законодавством про біженців.

Постановою КМУ № 658 від 15.06.2011 року утворено, як юридичні особи публічного права 27 територіальних органів Державної міграційної служби України у структурі, в тому числі Управління Державної міграційної служби України у Харківській області, а одним з територіальних підрозділів останнього є Немишлянський районний відділ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області.

Враховуючи, що районні сектори УДМС не мають статусу юридичної особи, Немишлянський районний відділ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області не є юридичною особою і не наділений діючим законодавством повноваженнями приймати рішення про встановлення належності особи до громадянства України чи набуття громадянства України.

Докази що містяться в матеріалах справи не свідчать про постійне проживання на законних підставах заявника на території України в розумінні ст. 1 Закону України «Про громадянство».

Інших доказів на підтвердження заявлених вимог про встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, заявником суду не було надано, а судом таких в судових засіданнях і не здобуто.

Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України.

Проаналізувавши дані, що знаходяться в матеріалах справи та дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що обставини, на які покликається заявник у заяві, не знайшли своє підтвердження у представлених суду доказах, а тому вимоги, викладені у заяві, підлягають відмові.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 213-215, 256 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ -