Справа № 344/9828/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1126/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Малєєв
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Малєєва А.Ю.,

суддів: Девляшевського В.А., Матківського Р.Й.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення (розірвання) договору піднайму, виселення та зняття з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2017 року позов задоволено частково: виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 оскаржив указане рішення в апеляційному порядку, оскільки вважає його винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач кілька разів уточнював позовні вимоги і в останній заяві просив суд припинити та розірвати договір піднайму на проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі. Жодних вимог щодо виселення відповідачки із квартири № 18 в будинку 24 у м. Івано-Франківську позивач перед судом не ставив. Апелянт вказує, що вимоги щодо виселення не були предметом розгляду, не доводилися позивачем. Представник відповідачки зазначив, що ОСОБА_2 на законних підставах зареєстрована та постійно проживає у спірній квартирі, оскільки зареєстрована там за згодою попереднього власника ОСОБА_4 із яким проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу. Апелянт з посиланням на ст. 47 Конституції України, ст. 9, 116 вважає, що суд першої інстанції не обґрунтував підстав виселення відповідачки та не встановив дотримання порядку такого виселення. Крім того, представник відповідачки зазначає, що позивач не довів суду, що він неодноразово вимагав від відповідачки виселитися із спірної квартири. Таких вимог на адресу ОСОБА_2 не поступало.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянтка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити з указаних у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили її відхилити з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Вказали, що ОСОБА_2 відмовляється виселитись із житла, яке потрібно власнику.

За наслідками розгляду апеляційний суд вважає необхідним апеляцію відхилити з таких міркувань.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_3 в порядку спадковості, як спадкоємець першої черги, отримав у спадщину від батька ОСОБА_4, який помер 24.03.2014, однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 відповідно до Свідоцтва про право на спадщини за законом від 20.05.2016 (а.с. 9-12).

24.01.2008 батько позивача проживаючи один у власній приватизованій квартирі, зареєстрував як піднаймача ОСОБА_2 згідно довідка КП «ЄРЦ» (а.с. 8).

Рішення Івано-Франківського міського суду від 24.06.2015, що набрало законної сили 24.07.2015 встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з грудня 2004 року до дня його смерті - 24.03.2014 (а.с. 77-80).

Згідно копії Довідки про склад сімї позивача він проживає у однокімнатній квартирі по вул. Г.Дорошенка, 18/3 з дружиною, сином, дочкою та онуком (а.с. 53).

Згідно інформації наданої поліцією ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів щодо вимоги доступу до власного житла зі сторони ОСОБА_3, і зазначені в її зверненнях обставини, за результатами розгляду не знайшли підтвердження щодо протиправних дій позивача у даній справі (а.с. 54).

З виписок із рахунків за водопостачання та водовідведення вбачається, що за спірною квартирою існує заборгованість за споживання відповідачем послуг, які нею не оплачуються (більше 8-ти тисяч грн) (а.с. 13-16, 63-67).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право користування квартирою ОСОБА_2 втратила в березні 2014 року зі смертю власника та переходом права власності до ОСОБА_3 Оскільки відповідачка відмовляється виселитись, суд прийшов до висновку, що виселення є одним зі способів захисту власника житла на порушене його право власності, а тому задовольнив в цій частині позовні вимоги.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Отже, право користування спірним житловим приміщенням у ОСОБА_2 припинилося із смертю ОСОБА_4

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вказаний висновок міститься у в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Право власності позивача на квартиру доведене наявним в матеріалах справи Свідоцтвом про право на спадщини за законом від 20.05.2016 (а.с. 9-12).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відповідачкою чинилися перешкоди в доступі позивача до його власності, що стверджується інформацією, наданою поліцію за зверненнями ОСОБА_2 (а.с. 54).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Посилання апелянта на те, що суд вийшов за межі заявлених вимог не можуть бути взяті до уваги, оскільки саме про такий спосіб захисту порушеного права як виселення і йде мова у позовних матеріалах. Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.А. Девляшевський

ОСОБА_6