У Х В А Л А

4 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2016 року та рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Одеського національного університету імені І.І. Мечникова про визнання договорів продовженими на невизначений строк, поновлення на роботі та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

Київський районний суд м. Одеси рішенням від 15 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2016 року, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2016 року та рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року залишив без змін.

15 червня 2017 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2016 року та рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини другої статті 23, пункту 2 частини першої статті 36 та частин першої й другої статті 39№ Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня, 16 квітня 2012 року, 19 червня 2013 року, 26 листопада 2014 року, 3 червня, 8 грудня 2015 року, 21 березня, 25 травня, 29 червня, 23 листопада 2016 року, 15 березня, 27 квітня та 10 травня 2017 року, ухвали Верховного Суду України, постановлені як судом касаційної інстанції, від 18 листопада 2009 року та 24 лютого 2010 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, установивши, що трудовий договір, украдений між сторонами, є строковим, дійшов висновку про правомірність звільнення позивача у зв'язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 стаття 36 КЗпП України). При цьому суд урахував, що Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 29 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалами судів апеляційної та касаційної інстанції, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, продовження терміну дії трудового договору, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2009 року, 24 лютого 2010 року, 28 березня та 16 квітня 2012 року, 26 листопада 2014 року, 3 червня 2015 року не можуть бути прикладом неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суди касаційної інстанції скасували ухвалені у справах судові рішення і направили справи на новий розгляд з передбачених статтею 338 ЦПК України підстав порушення норм права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини справ, які мають значення для правильного вирішення спорів.

Ухвалами від 19 червня 2013 року та 29 червня 2016 року суд касаційної інстанції залишив без змін рішення попередніх інстанцій, якими відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконними наказів про звільнення.

Висновки щодо застосування статей 23, 39№ КЗпП України, зроблені у зазначених ухвалах, не суперечать висновку, зробленому судом касаційної інстанції у справі, рішення в якій просить переглянути заявник.

В інших наданих для порівняння ухвалах Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши в силі рішення судів попередніх інстанцій, зазначив, що:

- наказ про звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин є незаконним, позивач в останній день перебування на роботі написав заяву про звільнення за власним бажанням, а також про надання йому невикористаної щорічної відпустки (27 квітня 2017 року);

- після закінчення строку дії трудового контракту відносини між сторонами фактично продовжували тривати й жодна зі сторін не вимагала їх припинення, тому на підставі статті 39№ КЗпП України дія такого договору вважається продовжено на невизначений термін (8 грудня 2015 року, 25 травня та 23 листопада 2016 року);

- відсутні підстави для звільнення позивача за пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки сторони між собою не погоджували укладання строкового трудового договору (21 березня 2016 року);

- трудовий договір неодноразово продовжувався та переукладався, тому такий договір вважається укладеним на невизначений строк, а отже відсутні підстави для звільнення, передбачені пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України (15 березня та 10 травня 2017 року).

Надані для порівняння судові рішення та судове рішення про перегляд якого подано заяву, постановлені у справах з різними фактичними обставинами справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Одеського національного університету імені І.І. Мечникова про визнання договорів продовженими на невизначений строк, поновлення на роботі та стягнення сум за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2016 року та рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук