У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДемяносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: приватний нотаріус Херсонського нотаріального округу Зоріна Наталія Володимирівна, реєстраційна служба Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні, про визнання недійсними договорів та скасування запису, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення апеляційного суду Херсонської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом, у якому зазначали, що 12 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_6 укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту, за умовами якого остання отримала кредит в іноземній валюті у формі поновлювальної кредитної лінії з лімітом у розмірі 50 тис. доларів США зі сплатою 12,25 % річних зі строком повернення не пізніше 12 жовтня 2018 року.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань того ж дня із нею, як приватним підприємцем, укладено договір іпотеки, предметом якого є магазин промислових товарів та прибудови літ. «А», «а», які розташовані по АДРЕСА_1. Крім того, на забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_6 24 листопада 2011 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки № 241151. Додатковою угодою від 25 листопада 2009 року змінено форму кредитування з кредитної лінії на кредит без права отримання нових траншів, а також змінено графік погашення кредиту.

Вважали, що кредитний договір від 12 жовтня 2007 року суперечить нормам чинного законодавства України.

Просили: визнати недійсним договір від 12 жовтня 2007 року № 0 про надання споживчого кредиту, укладений між ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк»; визнати недійсним договір іпотеки від 12 жовтня 2007 року, укладений між приватним підприємцем ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. 12 жовтня 2007 року, зареєстрований у реєстрі за № 7727; скасувати запис, внесений до Державного реєстру іпотек про обтяження нерухомого майна, а саме магазину промислових товарів та прибудови літ. «А», «а», які розташовані по АДРЕСА_1, іпотекою; скасувати запис, внесений до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна про заборону відчуження магазину промислових товарів та прибудови літ. «А», «а», які розташовані по АДРЕСА_1; визнати недійсним договір поруки від 24 листопада 2009 року № 241151, укладений між ОСОБА_7 та АКІБ «УкрСиббанк».

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 08 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір від 12 жовтня 2007 року № 0 про надання споживчого кредиту, укладений між ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк». Визнано недійсним договір іпотеки від 12 жовтня 2007 року, укладений між приватним підприємцем ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. 12 жовтня 2007 року, зареєстрований у реєстрі за № 7727. Скасовано запис, внесений до Державного реєстру іпотек про обтяження нерухомого майна, а саме магазину промислових товарів та прибудови літ. «А», «а», які розташовані по АДРЕСА_1, іпотекою. Скасовано запис, внесений до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна про заборону відчуження магазину промислових товарів та прибудови літ. «А», «а», які розташовані по АДРЕСА_1. Визнано недійсним договір поруки від 24 листопада 2009 року № 241151, укладений між ОСОБА_7 та АКІБ «УкрСиббанк».

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 14 квітня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 08 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Визнано недійсним додаток № 1 «Тарифи Банку» від 12 жовтня 2007 року до кредитного договору про надання споживчого кредиту та заставу нерухомості від 12 жовтня 2007 року № 0, додаткову угоду від 14 квітня 2008 року № 3 до договору про надання споживчого кредиту від 12 жовтня 2007 року № 0. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду у частині задоволення позову про визнання недійсним додатку № 1 «Тарифи Банку» до кредитного договору про надання споживчого кредиту та заставу нерухомості, додаткової угоди від 14 квітня 2008 року № 3 до договору про надання споживчого кредиту скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права.

Встановлено, що 12 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту, за умовами якого остання отримала кредит в іноземній валюті у формі поновлювальної кредитної лінії з лімітом у розмірі 50 тис. доларів США зі сплатою 12,25 % річних зі строком повернення не пізніше 12 жовтня 2018 року.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань того ж дня між банком із ОСОБА_6, як приватним підприємцем, укладено договір іпотеки, предметом якого є магазин промислових товарів та прибудови літ. «А», «а», які розташовані по АДРЕСА_1 (а. с. 11, 12).

Також на забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_6 24 листопада 2011 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки № 241151.

Додатковою угодою від 25 листопада 2009 року змінено форму кредитування з кредитної лінії на кредит без права отримання нових траншів, а також змінено графік погашення кредиту.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Пунктами 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 1, ст. ст. 2, 12 ГПК України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Така правова позиція висловлена і Верховним Судом України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15.

У справі, яка переглядається, з позовом звернулася ОСОБА_6 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів споживчого кредиту та іпотеки. У вимогах щодо визнання недійсним договору іпотеки ОСОБА_6, яка є стороною договору іпотеки, виступає як приватний підприємець.

Зазначена справа у частині позовних вимог приватного підприємця до юридичної особи про визнання недійсним договору іпотеки не підлягала розгляду у порядку цивільного судочинства, на що суди уваги не звернули.

За таких обставин судове рішення у цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі згідно з ч. 1 ст. 340 ЦПК України. При цьому, суд касаційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України виходить за межі доводів касаційної скарги.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 206 ЦПК України, колегія суддів роз'яснює сторонам, що зазначений спір у цій частині повинен розглядатися за правилами ГПК України.

Щодо іншої частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з додатком № 1 «Тарифи Банку» до кредитного договору про надання споживчого кредиту від 12 жовтня 2007 року № 0 позичальник відповідно до умов договору сплачує банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі. Комісія передбачена за надання кредиту/крединої лінії у сумі, еквівалентній 20 доларам США, а також за управління кредитом при внесенні змін у кредитний договір за ініціативою клієнта (окрім пролонгації та збільшення ліміту по кредиту) у розмірі 0,1 % від суми кредиту; за управління кредитом при внесенні змін у кредитний договір за ініціативою клієнта (при пролонгації) у розмірі 0,99 % від суми кредиту.

У додатку № 3 «Тарифи банку» від 14 квітня 2008 року до договору про надання споживчого кредиту від 12 жовтня 2007 року № 0 також передбачена сплата комісії: за управління кредитом при внесенні змін у кредитний договір за ініціативою клієнта (окрім пролонгації та збільшення ліміту по кредиту) у розмірі 0,1 % від суми кредиту; за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (при пролонгації) у розмірі 0,99 % від суми кредиту.

З наведеного вбачається, що додатком від 12 жовтня 2007 року № 1 та додатком від 14 квітня 2008 року № 3 встановлені платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, тощо), що суперечить зазначеним нормативним актам, а тому суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що вказані додатки до договору про надання споживчого кредиту від 12 жовтня 2007 року № 0 слід визнати недійсними.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Оскільки текст укладеного з відповідачем кредитного договору містить повну інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту, оплату його обслуговування, у п. 4.4 врегульовано відповідальність банку; до договору додано інформацію про сукупну вартість кредиту та графік платежів, отже договір повністю відповідає положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави вважати укладений сторонами кредитний договір таким, що здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 7.12 договору підписання договору позичальником ОСОБА_6 свідчить про те, що всі умови даного договору їй цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до себе; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Банк надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача не встановлений.

Оскільки підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, так як позивачі не довели введення їх в оману з боку банківської установи чи обман при укладенні договору кредиту, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, що є його процесуальним обов'язком. У зв'язку з недоведенням порушень щодо змісту та порядку укладення договору, відсутні підстави для визнання в цілому недійсним кредитного договору, укладеного 12 жовтня 2007 року.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 333, 336, 337, 340, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 14 квітня 2016 року у частині позовних вимог приватного підприємця ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору іпотеки, скасувати, провадження у справі у цій частині позовних вимог закрити.

В іншій частині рішення апеляційного суду Херсонської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.О. Леванчук
О.М. Ситнік
О.В. Ступак