Справа № 175/3314/14-ц
Провадження № 2/175/374/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 червня 2017 року сел. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Новік Л.М.,

за участю секретаря Паленко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа виконавчий комітет Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А НО В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, під час розгляду цивільної справи позовні вимоги уточнив, мотивуючи свої вимоги тим, що З 19.04.1985 р. він перебуває у шлюбі з Відповідачем-2. Цей факт підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, копія якого є в матеріалах справи. Частини домоволодіння за адресою с. Кірова, вул. Центральна, 17 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 листопада 1984 року належали ОСОБА_4, а решта ? частини цього домоволодіння - належали ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 09.01.1970 року. У подальшому ОСОБА_4 належні йому ? частини домоволодіння відповідно до договору від 15 квітня 1988 року подарував відповідачу 2, а у звязку із руйнуванням належної ОСОБА_5 1/4 частини домоволодіння її свідоцтво про право на спадщину було анульовано. Взамін договору дарування від 15 квітня 1988 року Відповідачу-2 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок (домоволодіння) за адресою с. Кірова, вул. Центральна, 17 від 15 червня 1992 року. Рішенням Виконавчого комітету Кіровської селищної (сільської) ради Дніпропетровського району від 15 червня 1988 року, надано дозвіл Відповідачу-2 на знесення старого будинку, який прийшов в непридатний для проживання стан, рішеннями Виконавчого комітету Кіровської селищної (сільської) ради від 27 травня 1992 року та від 24 червня 1992 року затверджено акти прийняття в експлуатацію жилого будинку та визнано право власності на індивідуальний житловий будинок за адресою с. Кірова, вул. Центральна, 17 за Відповідачем-2. Тобто, право власності у Відповідача-2 на будинок припинено з моментом знесення даного будинку в 1992 р. Новий будинок було побудовано за час шлюбу. А отже, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 р (зі змінами та доповненнями) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. 20 лютого 1993 року між Відповідачем-2 та Відповідачем-1 було укладено договір дарування 23/50 частини житлового будинку за адресою с. Кірова, вул. Центральна, 17. На момент укладення оспорюваного договору дарування (20 лютого 1993 року) діяли норми Кодексу про шлюб та сім'ю України. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі звернув увагу на факт спільної сумісної власності на нове домоволодіння, яке було побудовано на місці знесеного. Отже, житловий будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Він як співвласник майна, повинен був бути повідомлений Відповідачем про відчуження спільного майна подружжя і у випадку його згоди він повинен був дати письмову згоду, яка мала бути нотаріально посвідчена для вчинення такого правочину. Згідно ст. 23 КпШС України «Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другою з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.». Він такої згоди не надавав. Була надана папка, яка на обкладинці має назву: «Договора купли-продажи, домостроений за 1993 год. Том № 2» на 252 аркушах. В документах, що наявні в даній папці до оформлення оскаржуваного Договору дарування від 20.02.1993 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відносяться тільки сторінки 202-207 і їх зміст доводить відсутність документів, що дають згоду на укладання даного Договору з боку нього, який є законним подружжям. Відповідно до ч. 2 ст. 227 ЦК УССР договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ОСОБА_6 народних депутатів. В кіровській селищній (сільській) ОСОБА_6 району відсутня Книга реєстрації договорів за 1993 рік. Це також може побічно підтверджувати показання відповідача-2 та ставить під сумнів наявність необхідних обов'язкових реквізитів реєстрації договорів, а саме: номер паспорту та особистого підпису дарувальника.

На підставі Договору дарування 23/50 частини житлового будинку за адресою с. Кірова, вул. Центральна, 17 від 20 лютого 1993 укладеного між Відповідачем-2 та Відповідачем-1 було видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок за адресою с. Кірова, вул. Центральна, 17, виданого Виконавчим комітетом Кіровської селищної ради від 15.06.1992 р. з відміткою «1/2 частина будинку перейшла до ОСОБА_7 (ОСОБА_2К.)». Тому вважає, що Свідоцтво на право власності на житловий будинок за адресою с. Кірова, вул. Центральна, 17, виданого Виконавчим комітетом Кіровської селищної ради від 15.06.1992 р. з відміткою «1/2 частина будинку перейшла до ОСОБА_7 (ОСОБА_2К.)» також треба визнати недійсним.тВідповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності ї особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Тому вважає, що у разі визнання Договору дарування 23/50 частини житлового будинку за адресою: с. Кірова, вул. Центральна, 17 від 20 лютого 1993 укладеного між Відповідачем-2 та Відповідачем-1 недійсним, та визнання житловий будинок за адресою вул. Центральна, 17 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, у Відповідача-1 припиняється право власності на земельну ділянку кадастровий номер -02-006-0718, площею 0,1072 га. Відповідно, право власності на земельну ділянку повинно перейти у спільну власність

Просить суд визнати недійсним договір дарування 23/50 частини жилого будинку від 20 лютого 1993 року, посвідчений Виконавчим комітетом Кіровської селищної (сільської) ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Визнати недійсним свідоцтво на право власності на житловий будинок за адресою с. Кірова, вул. Центральна, 17, виданого Виконавчим комітетом Кіровської селищної ради від 15.06.1992 р. Визнати житловий будинок за адресою с. Кірова, вул. Центральна, 17 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер земельної ділянки: -02-006-0718, площею 0,1072 га. Визнати земельну ділянку кадастровий номер -02-006-0718, площею 0,1072 га, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Судові витрати покласти на ОСОБА_2.

У відкритому судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, додав, що заперечує проти застосування строку позовної давності, оскільки його довіритель дізнався про укладення правочину з позовної заяви відповідача №1 про виділ частки в натурі. А також оголосив особисті пояснення ОСОБА_1 згідно яких він підтримав позовні вимоги, він не має наміру позбавляти ОСОБА_2 даху над головою, він є інтелігентною людиною, але якби відповідач-1 не склала заповіт на все своє майно на користь свого сина, ніяких судових справ не було б.

Відповідач ОСОБА_2 у відкритому судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивач її зять, відповідач №2 її донька, між ними завжди були добрі стосунки, все життя вона як могла так і допомагала дітям. Її чоловік дійсно подарував дочці ? частини будинку, потім вона подарувала своїй дочці квартиру, яка залишилась їй після другого чоловіка.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 позовні вимоги не визнала, підтримала заперечення на позовну заяву та просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для захисту своїх прав, позивач не оскаржував свідоцтво про право власності з підстав незаконної видачі чи незаконного його отримання, що свідчить про те, що позивач знав про це свідоцтво з моменту його отримання відповідачем 2, його дружиною. Стосовно вимоги про визнання договору дарування недійсним заперечувала, оскільки вважає, що позивач прагнув строки на звернення до суду в редакції 1963 року в судовому засіданні не довів, що не знав і не міг знати про договір дарування, ніколи нерухомим майном в с. Кіровське не володів і не розпоряджався мешкав в іншому місті разом із сімєю, тому просила ставитися критично до пояснень позивача та пояснень відповідача 2, тому що вони є подружжям.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, але до його початку надала суду письмові пояснення в яких позовні вимоги визнала. Та зазначила, що вона визнає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю її і ОСОБА_1 Договір дарування від 20 лютого 1993 року був укладений без згоди позивача. Договір дарування був укладений під моральним тиском з боку матері та в звязку з необізнаністю законодавства. Був підписаний у вихідний день в будинку матері без будь-якого засвідчення цієї угоди з боку нотаріуса чи представників селищної ОСОБА_6. Оригінали її правовстановлюючих документів на будинок і земельну ділянку незаконно утримуються відповідачем - 1.

Представник третьої особи Виконавчого комітету Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області у судове засідання не зявився.

Суд заслухавши думку сторін, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У судовому засіданні встановлено, що з 19 квітня 1985 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІІ-КИ № 348028 виданим Відділом ЗАГС Жовтоводської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області 19 квітня 1985 року.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 листопада 1984 року, виданого нотаріусом ОСОБА_6 районної державної нотаріальної контори за реєстраційним № 2522 та зареєстрованого в БТІ за № 13-61 від 14 лютого 1985 року, ОСОБА_4, батькові відповідачки ОСОБА_3, належало 3/4 частини житлового будинку (домоволодіння) № 17 по вул. Центральній в селищі Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, а інша ? частина цього домоволодіння належали ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09.01.1970 року.

За часи свого життя ОСОБА_4 подарував своїй дочці ОСОБА_3 (відповідачу-2) належну йому частину будинку.

В результаті чого, на підставі Договору дарування від 15 квітня 1988 року ОСОБА_3, на праві власності належало 3/4 частини житлового будинку (домоволодіння) № 17 по вул. Центральній в сел. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

А на підставі рішення Кіровської селищної ради народних депутатів від 18.01.1989 року ? частина домоволодіння, що належала ОСОБА_9 і її свідоцтво про право на спадщину було анульовано. (а.с.122)

На підставі рішення Кіровської селищної ради народних депутатів від 15.06.1988 року №44, ОСОБА_3 було надано дозвіл на будівництво нового будинку замість старого, що прийшов у непридатність по вул. Центральній, 17 в сел. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, старий будинок після закінчення будівництва знести. (а.с.121)

Рішеннями виконавчого комітету Кіровської селищної (сільської) ради від 27 травня 1992 року затверджено акти прийняття в експлуатацію жилого будинку та визнано право власності на індивідуальний житловий будинок по вул. Центральній, 17 за ОСОБА_3 (а.с. 123)

Взамін договору дарування від 15 квітня 1988 року, на підставі рішення виконкому Кіровської селищної ради народних депутатів від 27.05.1992 року, ОСОБА_3 було видане Свідоцтво про право власності на житловий будинок (домоволодіння) № 17 по вул. Центральній в сел. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 15 червня 1992 року. (а.с.25)

20 лютого 1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 23/50 частин жилого будинку № 17 по вул. Центральній в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що був посвідчений секретарем Виконавчого комітету Кіровської селищної ОСОБА_6 народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області, за договором дарування сторони підтвердили, що в момент укладення цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, ознайомлені з текстом цього договору, цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, судові рішення щодо визнання їх обмежено дієздатними або недієздатними не приймались, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи. На підставі договору дарування за відповідачкою1 - ОСОБА_2, було зареєстровано право власності на 23/50 частин жилого будинку № 17 по вул. Центральній в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. (а.с.29)

Згідно рішення виконавчого комітету Кіровської селищної ради народних депутатів Дніпропетровського району, Дніпропетровської області №40 про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування від 15.10.1997 р., ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку розміром 1060 м2 по догляду за будинком по вул. Центральній, 17.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частиною 1 статті 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону.

В підпункту д" пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснено, що відсутність згоди другого з подружжя на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обов'язкового нотаріального посвідчення (ст. 23 КпШС України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови № 3 від 28 квітня 1978 року, із змінами внесеними постановою Пленуму № 13 від 25 грудня 1992 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і наслідків передбачених законом.

Тому у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановлювати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і встановлення певних юридичних наслідків.

Позивач вважає, що договір дарування будинку не відповідав вимогам закону, оскільки будинок був спільним сумісним майном подружжя, а дружина розпорядилась цим будинком без його згоди, що суперечило ст. 23 КпШС України.

У випадку порушення прав, свобод чи інтересів, згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 23 КпШС України Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність», праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність», майно , нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Крім того, відповідно до ст. 48 Закону України «Про власність», Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.

Також, відповідно до ст. 6 ЦК УРСР, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом:, зокрема, визнання цих прав, а також іншими засобами, передбаченими законом.

Статтею 243 ЦК УРСР 1963 року було передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

На підставі вищевикладеного, суд погоджується з позивачем і вважає, що позовна вимога про визнання житлового будинку за адресою с. Кірова, вул. Центральна, 17 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягає задоволенню, оскільки саме за час шлюбу даний будинок було побудовано, введено в експлуатацію та зареєстровано право власності на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок (домоволодіння) від 15.06.1992 року, незважаючи на зазначену підставу видачі свідоцтва, а саме взамін договору дарування від 15.04.1988 року. Так як, матеріалами справи підтверджується, той факт, що житловий будинок за договором дарування було знесено через непридатність для проживання (Рішення виконавчого комітету Кіровської селищної ради Дніпропетровського району від 15.06.1988 року), та побудовано новий житловий будинок на підтвердження чого свідчать Рішення виконавчого комітету Кіровської селищної ради Дніпропетровського району від 27.05.1992 року та Рішення виконавчого комітету Кіровської селищної ради Дніпропетровського району від 24.06.1992 року, якими затверджено акти прийняття в експлуатацію жилого будинку та визнано право власності на індивідуальний житловий будинок.

Судом було витребувано з архіву копію справи за договором дарування від 20.02.1993 року, з якого вбачається, що при укладенні вищевказаного договору дійсно відсутня згода ОСОБА_1 на відчуження вищевказаної частини житлового будинку та укладення договору дарування.

Отже, укладання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування 23/50 частини будинку без згоди позивача свідчить про грубе порушення ст. ст. 22, 23 КпШС України.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеним одним із подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність, тобто аналізуючи норми закону у їх взаємозвязку суд приходить до висновку, що укладення одним із подружжя, а в даному випадку відповідачем 2 договору дарування без згоди другого з подружжя не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що відповідач 2 укладаючи договір з відповідачем 1 діяли недобросовісно.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Згідно до п. 7 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на предявлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

За положеннями ст. 71 ЦК УРСР (1963 р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.

Згідно ст. 76 ЦК УРСР (1963 р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Згідно ст. 80 ЦК УРСР (1963 р.) Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Європейський суд з прав людини (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Постановою Верховного Суду України від 22.02.2017 року №6-17цс17 встановлено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України (аналогічною є норма ст. 76 ЦК УРСР 1963 року), дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

При цьому під час розгляду справи не було встановлено, що позивач не знав та не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, оскільки він перебуває у шлюбі з відповідачем вже багато років, проживають разом, а також, не заперечувалось, сторонами факт гарних відносин між позивачем та відповідачем 2, крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили про відсутність можливостей у позивача вчинити дії, або відсутність обєктивних можливостей для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 23/50 частини житлового будинку від 20 лютого 1993 року, протягом встановленого законом строку для захисту своїх прав, крім того позивач особисто пояснював, що він би не звертався до суду, якби ОСОБА_7 не склала заповіт на все своє майно на сина, що свідчить про обізнаність позивача про існування спірного договору дарування.

Підсумовуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що підстави для визнання поважними причин пропуску встановленого законом строку для звернення до суду за захистом своїх прав відсутні, а тому вважає за можливе відмовити ОСОБА_1 в задоволенні вимог в частині визнання договору дарування від 20.02.1993 року недійсним.

Крім, того суд критично ставиться, до наданих письмових пояснень відповідача ОСОБА_3, з приводу того, що нею не укладався спірний договір дарування в установленому законом порядку та під моральним тиском відповідача - 2, оскільки нею як стороною правочину його недійсність не визнавалася. Тому суд розцінює її дії як намір позбавити відповідача ОСОБА_2 майна.

Позивач також просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок (домоволодіння) від 15.06.1992 року, посилаючись на те, що у свідоцтві зроблено відмітку про те, що ? частина домоволодіння перейшла до ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 20.02.1993 року. Суд вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки позивачем, оскаржується саме свідоцтво при цьому рішення виконкому Кіровської селищної ради народних депутатів від 27.05.1992 року на підставі якого видавалося свідоцтво ним не оскажувалося і на даний час є чинним, тому позовні вимоги, щодо визнання його незаконним та скасування позивачем не заявлялись, тому обраний спосіб захисту, про застосування якого просить позивач, є похідним й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видане оспорюване свідоцтво.

Але, до даних правовідносин суд також вважає за необхідне застосувати наслідки закінчення строку позовної давності та в задоволенні вимог в частині визнання свідоцтво про право власності на житловий будинок (домоволодіння) від 15.06.1992 року недійсним відмовити, оскільки судом не було встановлено, що позивач не знав та не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а також позивачем не надано доказів про відсутність можливостей у позивача вчинити дії, або відсутність обєктивних можливостей для звернення до суду з позовом про визнання вищевказаного свідоцтва недійсним.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку також не підлягають задоволенню, так як ОСОБА_2 право власності було набуто відповідно до закону.

Згідно рішення виконавчого комітету Кіровської селищної ради народних депутатів Дніпропетровського району, Дніпропетровської області №40 про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування від 15.10.1997 р., ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку розміром 1080 м2 по догляду за будинком по вул. Центральній, 17.

В матеріалах справи також є копія Державного акту на право приватної власності на землю серія ДП Дн №026710, з якого вбачається що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1072 га в межах згідно з планом розташованої за адресою сел. Кіровське, вул. Центральна, 17 Кіровської селищної ОСОБА_6 призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно ст. 120 Земельного Кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

На підставі вищевикладеного суд не знаходить законних підстав, які б вказували на припинення ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, оскільки вона як власник частини домоволодіння мала право на передачу у приватну власність земельної ділянки призначеної по догляду за будинком.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного керуючись ст.ст.22, 23 Кодексу України про шлюб та сімю, ст.ст. 71, 80, 243 ЦК УРСР (1963), ЗУ «Про власність», ст. 120 Земельного Кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа виконавчий комітет Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання договору дарування недійсним відмовити.

На рішення протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області може бути подано апеляційну скаргу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.М. Новік