Справа № 495/504/17
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

11 липня 2017 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

Головуючого - судді Боярського О.О.,

при секретарі - Акопян М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород - Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 89341,83 грн. за кредитним договором № ОDХRRХ12670626 від 15.12.2007 року та судові витрати в розмірі 1600 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15.12.2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за яким ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 12000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік (1% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.12.2009 року.

ОСОБА_1 було порушено умови зазначеного договору щодо належного виконання зобов'язань, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 17.11.2016 року складає 89341,83 грн., у зв'язку з чим Банк просить суд: стягнути з відповідача на користь ПАТ Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 89341,83 грн., з яких 10662,36 грн. - заборгованість за кредитом, 1255,95 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3024,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 74 399,52 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, в матеріалах справи наявна його заява з проханням розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги Банк підтримує повністю. Необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку Банку відсутні.

Відповідач у судове засідання не з'явилась, її представник - ОСОБА_3, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав свої письмові пояснення відповідно до яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк».

Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги доводи сторін, надавши правову оцінку представленим доказам та встановивши характер і особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлено, що 15.12.2007 року між Банком та відповідачкою було укладено кредитний договір № ODXRRX12670626, який складається із заяви позичальника № ODXRRX12670626 та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). За укладеним договором Банк надав відповідачці кредит у розмірі 12000 грн. строком на 24 місяця з 15.12.2007 року по 15.12.2009 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 144,0 грн. та единоразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2000 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки. Такі обставини сторонами не заперечуються.

20 травня 2011 року відповідачка уклала шлюб з ОСОБА_3, після чого змінила прізвище на «Ігуменова».

ОСОБА_3 надав суду для дослідження копію Судового наказу, згідно з яким 31 жовтня 2008 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом була розглянута заява ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» - позивач, про видачу судового наказу, та стягнуто на користь позивача з ОСОБА_1 кредитну заборгованість у розмірі 14149,95 грн. і судові витрати в розмірі 70,75 грн. З метою всебічного і повного з'ясуванню обставин справи, судом були прийняті всі заходи для забезпечення сторін можливістю повною мірою скористатися своїми процесуальними правами, сприяв у наданні ними всіх наявних і необхідних доказів на підтвердження своїх доводів. Так, ухвалою суду від 06.06.2017 року було задоволено клопотання відповідачки та витребувано у ПАТ КБ «Приватбанк» копію Судового наказу по справі № 2н-524/2008 від 31.10.2008 року, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», заборгованість за договором № ODXRRX12670626 від 15.12.2007 року у розмірі 14149,95 грн. Однак, ухвала суду позивачем не була виконана, обов'язок щодо надання доказу був проігнорований. На запит суду до архіву Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області щодо надання справи № 2н-524/2008 для дослідження в судовому засіданні, архіваріусом було повідомлено, що вказану справу неможливо надати, оскільки вона була знищена в результаті затоплення приміщення архіву в червні 2015 року.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник відповідачки в своїх ствердженнях не заперечував самого факту існування заборгованості відповідачки перед Банком, тобто невиконання відповідачкою Судового наказу від 31.10.2008 року, проте наголошував на існування судового рішення - Судового наказу, про стягнення заборгованості за Кредитним договором, що позбавляє Банк права на повторне звернення до суду з вимогами, що вже були предметом судового розгляду і щодо яких прийнято рішення.

Суд приймає такі доводи представника відповідачки та звертає увагу на те, що відповідно до статей 95-96 ЦПК України, в редакції станом на день винесення Судового наказу 31.10.2008 року, судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом. Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу, яка ґрунтується на правочині, вчиненому у письмовій формі.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Тобто, після винесення судового рішення (судового наказу), у разі його неналежного виконання боржником, між сторонами виникають грошові зобов'язання щодо відповідальності боржника за несвоєчасне виконання цього зобов'язання, а саме, повернення коштів стягнутих рішенням суду. В вищезазначеній постанові пленум Вищого спеціалізованого суду України зазначив саме про неприпинення правовідносин сторін, оскільки зобов'язання не виконане, а не про неприпинення кредитних відносин.

Всі умови та обов'язки, що передбачались кредитним договором від 19.12.2007 року, припинили свою дію після постановлення 31.10.2008 року судового рішення (судового наказу) про стягнення заборгованості за договором. Незважаючи на це, звертаючись з позовними вимогами до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в січні 2017 року позивач просить стягнути з відповідачки саме кошти, виплата яких встановлена кредитним договором від 15.12.2007 року, умови щодо яких передбачались та обумовлювались сторонами під час укладення договору, а саме пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (74399,52 грн.), заборгованість по комісії за користування кредитом (3024,00 грн.), заборгованість по відсоткам за користування кредитом (1255,95 грн.) та заборгованість за кредитом (10662,36 гривень).

Таким чином, звертаючись до суду, позивач виходив з договірних положень про кредитне зобов'язання та наслідків його невиконання, помилково вважаючи, що між ним та відповідачем досі існують відносини на умовах кредитного договору.

Проте, нарахування пені і заборгованості за відсотками та по комісії після припинення договором не передбачено, оскільки судовим рішенням (Судовим наказом) вся кредитна заборгованість стягнута, тобто договірні кредитні правовідносини між сторонами припинились.

Остаточна правова позиція Верховного Суду України щодо преюдиційного значення для суду раніше встановлена судовим рішенням сума заборгованості, що підлягає стягненню, викладена в постанові № 6-3019цс15 від 13.01.2016 року: при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Вище зазначалось, що суд сприяв всім умовам для належного користування сторонами своїми процесуальним правами, однак, у визначеній законом стадії представник позивача у частині підстав та предмета позову позовні вимоги не уточняв, не доповнював і не змінював, тому, суд відмовляє у їх задоволенні, оскільки законодавством не передбачена можливість стягнення коштів у вигляді суми заборгованості та відповідальності встановленої кредитним договором після припинення самого договору, з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання.

Обсяг юридичних фактів, що входять до предмета доказування, для кожної цивільної справи різний. Суд визначає його, керуючись змістом заявлених вимог і заперечень сторін, враховуючи при цьому норми матеріального права, що регулюють відповідні правовідносини. Так, ігнорування Банком свого обов'язку доказування обґрунтованості, законності заявлених вимог не дає суду можливості достеменно встановити їх правомірність. До того ж, відповідачем були наведені вагомі факти та докази відсутності у позивача права на заявлення таких вимог, що ставить під сумнів доцільність та обґрунтованість позовних вимог на сьогоднішній день.

Згідно з ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Визначившись із характером спірних правовідносин та нормою права, що підлягає застосуванню при їх вирішенні, встановивши дійсні обставини справи на підставі наданих суду доказів, надавши їм належної правової оцінки, суд доходить до висновку про відсутність порушеного права та інтересу позивача які потребують судового захисту, що приводить до відсутності потреби у застосуванні судом положень статті 261 ЦК України.

Керуючись ст.. ст..261, 526, 599 - 601, 604 - 609, 625 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 214, 212-218, 3607 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя