Головуючий суду 1 інстанції - Москаленко В.В.
Доповідач - Авалян Н.М.
Справа № 1224/946/12
Провадження № 22ц/782/444/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- Авалян Н.М.

суддів - Орлова І.В., Стахової Н.В.

за участю секретаря - Подрябінкіна Я.Г.

позивачки - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

встановив

18 грудня 2012 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, в якому, посилаючись на те, що відповідач має заборгованість по аліментам на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 19 626,67 гривень, просила стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 84 288,93 гривень.

Заочним рішенням від 19 лютого 2013 року позов було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 84 288,93 гривень.

20 грудня 2016 року відповідачем в особі його представника подана заява про перегляд заочного рішення, в якій зазначено, що відповідач тривалий час проживає в Російській Федерації, про що позивачка була обізнана, оскільки він періодично перераховував на адресу позивачки грошові кошти. Але вона про цю обставину суд не повідомила. Таким чином відповідач не знав та не міг знати про час та місце розгляду справи, а також не був обізнаний про те, що з нього були стягнуті аліменти.

Ухвалою від 28 грудня 2016 року заяву відповідача задоволено, заочне рішення скасовано.

10 травня 2017 року за результатами повторного розгляду справи судом ухвалено рішення про часткове задоволення позову, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі5 750,27 гривень.

З таким рішенням не погоджується позивачка. В апеляційній скарзі вона просить рішення суду змінити, задовольнивши її позов у повному обсязі.

В судовому засіданні позивачка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 308 Цивільного процесуального кодексу України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог статей 11,213 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, повністю відповідає.

Судом встановлено, що 15 жовтня 2010 року Рубіжанським міським судом Луганської області видано виконавчий лист № 2-4992 на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

Державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Луганській області нарахована заборгованість по аліментам за період з червня 2010 року (п'ять днів) по листопад 2012 рокув загальному розмірі 19 444, 67 гривень.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів передбачено законом (частина 1 статті 196 Сімейного кодексу України). При цьому суд виходив з розрахунку пені, наведеного представником відповідача, виходячи з правового висновку Верховного Суду України, зробленого в постанові від 01 липня 2015 року в справі № 6-94цс15, в якій зазначено, що з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

Позивачка вважає, що суд повинен був виходити з наданого нею розрахунку, оскільки на момент ухвалення заочного рішення практика судів у розрахунку пені була іншою (пеня розраховувалась за весь період прострочення, а не за кожний місяць окремо). Застосування іншої формулу розрахунку пені (за кожний місяць окремо) після скасування заочного рішення значно погіршує її права та права її дітей, а тому не має зворотної дії у часі.

Однак, ці доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Перш за все слід зауважити, що дія у часі може бути застосована лише до норми права, а не до судової практики. Але зміст частини 1 статті 196 Сімейного кодексу не змінювався з моменту її прийняття. Вказана норма права регламентує лише відповідальність боржника за прострочення сплати аліментів у вигляді сплати неустойки (пені), але не містить посилань на порядок проведення розрахунку пені. Змінювалась лише судова практика у правозастосуванні цієї норми права.

Окремо слід зауважити, що на момент заочного розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення були відсутні правові висновки Верховного Суду України з приводу порядку обчислення пені, які були б обов'язковими для суду першої інстанції відповідно до статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України. А практика судів у правозастосуванні частини 1 статті 196 Сімейного кодексу України була суперечливою.

Вперше правовий висновок про порядок розрахунку неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів був наданий Верховним Судом в постанові від 11 вересня 2013 року в справі № 6-81цс13, в якій зазначено, що пеня нараховується на всю суму несплачених аліментів (заборгованості) за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується лише тим місяцем, протягом якого не проводилось стягнення

Однак, враховуючи, що цей висновок був наданий після ухвалення судом заочного рішення, наведений позивачкою розрахунок пені не був беззаперечним. Адже судова практика виходила також з того, що при розгляді справи про стягнення неустойки (пені) суд повинен був з'ясувати, чи мало місце повідомлення державним виконавцем боржника про наявність заборгованості і про строк її погашення, оскільки саме із цієї дати слід нараховувати пеню за кожен день прострочення виплати заборгованості до її повного погашення. Але, звернувшись до суду, позивачка не надавала доказів про те, що відповідач був повідомлений державним виконавцем про розмір заборгованості. Крім того,судова практика виходила також з того, що нарахована пеня могла бути зменшена судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів відповідно до частини 2 статті 196 Сімейного кодексу України, якби відповідач зробив про це заяву в судовому засіданні та надав відповідні докази. Але відповідач не був у встановленому законом порядку повідомлений про дату судового засідання, тому відповідно до частини 1 статті 224 Цивільного процесуального кодексу України суд скасував заочне рішення та переглянув справу в загальному порядку.

Скасування заочного рішення не свідчить про порушення судом прав позивачки, оскільки при повторному розгляді справи позивачка має право на оскарження рішення у разі своєї незгоди з ним, чим вона і скористалась. При повторному розгляді справи судом дотриманий справедливий баланс у праві надання доказів кожною із сторін, що сприяло об'єктивному судовому розгляду, були з'ясовані доводи обох сторін, яким надана належна правова оцінка, тому принцип справедливого судового розгляду не було порушено.

При повторному вирішенні справи суд першої інстанції правильно прийняв до уваги розрахунок пені, наведений представником відповідача. Адже цей розрахунок відповідає правовим висновкам Верховного Суду України про порядок розрахунку пені, викладених в постановах від 01 липня 2015 року в справі № 6-94цс15, від 25 листопада 2015 року в справі № 6-2022цс15, від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2696цс15, від 01 червня 2016 року в справі № 6-535цс16.

Верховний Суд України зробив висновок про те, що розрахунок пені обмежується сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів,

тобто визнано відступлення від правової позиції щодо застосування частини 1 статті 196 Сімейного кодексу України, викладеної у раніше прийнятих постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 рокув справі № 6-81цс13 та 1 жовтня 2014 року в справі № 6-149цс14.

Оскільки правові висновки Верховного Суду України з приводу порядку обчислення пені є обов'язковими для суду першої інстанції відповідно до статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині слід вважати законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 308, 313, 315, 317, 319, 323-325, 327 Цивільного процесуального кодексу України,

ухвалив

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Авалян Н.М

Судді Орлов І.В.

Стахова Н.В.