АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження 22-ц/796/7949/2017 Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв'язку з простроченням боргового зобов'язання,-

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв'язку з простроченням боргового зобов'язання - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 грн. 65 копійок, з яких: 44 грн. 05 коп. - сума трьох відсотків річних, 456 грн. 60 коп. - сума інфляційних втрат.

В решті позов залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання сторони не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 25 535,00 грн. в якості компенсації з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення боргового зобов'язання, а також 2 570,25 грн. в якості трьох відсотків річних від простроченої суми.

Посилався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 44 720,00 грн.

На виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м.Києва на підставі вищезазначеного рішення, 02.10.2015 року було відкрито виконавче провадження.

Позивач зазначає, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2014 року відповідачем не виконується, а тому, враховуючи положення ст. 625 ЦК України, він має право на відшкодування відповідачем інфляційних втрат та суми 3% річних за період з грудня 2014 року по вересень 2016 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 44 720,00 грн., з яких: 800,00 грн. - сума боргу за договором позики, а 43 920,00 грн. - сума пені.

На підставі вищевказаного рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року, яке набрало законної сили 18.04.2015 року, 18.09.2015 року видано виконавчий лист №2610/26733/2012, який за його заявою від 01.10.2015 року було подано до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві для примусового виконання рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.10.2015 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві Ніздельською А.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №48891520) з виконання виконавчого листа № 2610/26733/2012 від 18.09.2015 року.

Належних доказів, які б підтверджували, що станом на теперішній час відповідач виконав рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року та повернув позивачу встановлену даним рішенням суму заборгованості у розмірі 44 720,00 грн., матеріали справи не містять.

Таким чином, звертаючись з вказаним позовом до суду та обґрунтовуючи свої вимоги невиконанням відповідачем вищенаведеного рішення суду, позивач, з посиланням на положення ст. 625 ЦК України, заявив вимоги щодо стягнення з відповідача на свою користь інфляційних втрат у розмірі 25 535,00 грн. та суми 3% річних у розмірі 2 570,25 грн. за період з грудня 2014 року по вересень 2016 року.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч.ч. 1,3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі №6-38цс11, а також від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14.

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, а також зважаючи на те, що невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування йому відповідачем інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірними.

Позивач, розраховуючи суму інфляційних втрат у розмірі 25 535,00 грн. та трьох відсотків у розмірі 2 570,25 грн., виходив із стягнутої рішенням суду заборгованості, яка включає в себе як суму основного боргу, так і суму пені.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції вірно виходив з того, що застосування ч.2 ст.625 ЦК України на суму пені є фактично подвійною мірою відповідальності, розрахунок суми заборгованості відповідача за період з грудня 2014 року по вересень 2016 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних має бути здійснений на суму боргу за договором в сумі 800,00 грн., яка і є сумою грошового зобов'язання відповідача перед позивачем.

Виходячи із встановлених обставин справи, суд дійшов вірного висновку, що за період з грудня 2014 року по вересень 2016 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума інфляційних втрат на суму 800 грн. у розмірі 456,60 грн. та сума трьох відсотків річних, на вказану суму, у розмірі 44,05 грн., а всього разом 500,65 грн. (456,6 + 44,05).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішеннясуду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції помилково взято сумою грошового зобов'язання відповідача перед позивачем 800 грн. замість стягнутих рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2014 року 44 720,00 грн., колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 44 720,00 грн., з яких: 800,00 грн. - сума боргу за договором позики, а 43 920,00 грн. - сума пені.

02.10.2015 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві Ніздельською А.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №48891520) з виконання виконавчого листа № 2610/26733/2012 від 18.09.2015 року.

На даний час рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року не виконано.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договоромабо законом.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.11.2014 року встановлена сума боргу за договором позики відповідача перед позивачем 800 грн. та відповідно за неналежне виконання зобов'язань за договором стягнуто пеню у розмірі - 43 920,00 грн.

В даному випадку застосування ч.2 ст.625 ЦК України на суму пені при здійсненні розрахунку суми заборгованості відповідача за період з грудня 2014 року по вересень 2016 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних внаслідок невиконання рішення суду є подвійною мірою відповідальності.

Крім того, вказана норма передбачає відповідальність саме за невиконання грошового зобов'язання, в той час як рішення суду не є таким зобов'язанням в розумінні норм цивільного законодавства.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді