Номер провадження: 22-ц/785/2753/17
Головуючий у першій інстанції Пепеляшков О. С.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановила:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та свої вимоги мотивує тим, що 06.09.2003 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого остання взяла у борг 3000 дол. США. На підтвердження одержання вказаної суми ОСОБА_2 було надано розписку від 06.09.2003 року, у якій вона зобов'язалась повернути зазначену суму протягом семи днів з часу вимоги, проте, незважаючи на вимогу від 11.05.2016 року, кошти не були повернуті, у зв'язку з цим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в сумі 3000 дол. США.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_4 вимоги позову підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини.

Відповідач заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що розписку вона не писала та є вже рішення суду з цього приводу, де визначено, що розписка не відповідає вимогам закону.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 січня 2017 року позовні вимоги задоволені повністю.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

06.09.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої відповідач взяла в борг (позичила) у ОСОБА_3 3 000 дол. США та зазначила, що у випадку не повернення коштів на протязі 7 днів передає у власність позивачу належний їй будинок та земельну ділянку. Крім того, зобов'язалася не пізніше наступного дня оформити нотаріально договір застави (а.с. 9).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11.03.2015 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14.11.2003 року було скасовано, ухвалено по справі нове рішення, яким встановлено, що ОСОБА_2 отримала в борг у ОСОБА_3 3000 доларів США, які зобов'язується повернути протягом семи днів та у випадку не повернення суми боргу право власності на будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га переходить у власність ОСОБА_3 Проте, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору застави дійсним та про визнання права власності було відмовлено у зв'язку з тим, що відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» (в редакції, яка діяла на той час) у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, транспортні засоби, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоустановчих документів.

Таким чином, оскільки ця обставина вже встановлена судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, тому вона не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто надана письмова розписка дійсно свідчить про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі, відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, і приймається судом, як доказ, який вказує на факт наявності боргу відповідача перед позивачем.

Оскільки спірні правовідносини виникли у вересні 2003 року, тобто до набрання чинності новим ЦК України, то на них розповсюджується дія Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, стаття 374 якого визначає обов'язок позичальника повернути позикодавцеві таку ж cyму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Судом правильно не були прийняті до уваги посилання відповідача на те, що розписку було написано не нею, так як їй дійсно було роз'яснено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, роз'яснено зокрема право заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, проте ОСОБА_2 такого клопотання не заявила, мотивуючи це відсутністю часу, коштів та зайнятістю дитиною.

Вказані обставини були перевірені колегією суддів шляхом прослуховування технічного звукозапису судових засідань від 09.11.2016 року та 17.01.2017 року у зв'язку з посиланням апелянта в своїй апеляційній скарзі на те, що суд їй не роз'яснив таке право та незаконно відмовив у призначенні такої експертизи.

Ці доводи апеляційної скарги спростовуються вказаними звукозаписами та журналами судових засідань, заперечення на які відповідач не надавала.

Також судом обґрунтовано не були прийняті до уваги посилання відповідача на великий час, що минув, оскільки відповідно до положень ст. 76 Цивільного кодексу Української PCP 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Так як рішення суду першої інстанції про визнання договору застави за розпискою про отримання коштів дійсним та визнання права власності, ухвалене 14.11.2003 року, було скасовано судом апеляційної інстанції лише 11.03.2015 року, таким чином позивач дізнався про порушення свого права на повернення позичених грошей лише в березні 2015 року, про що, зокрема, свідчить письмова вимога до відповідача про повернення коштів від 11.05.2016 року (а.с. 10).

Судом також правильно було вирішено відповідно до ст. 88 ЦПК України питання щодо судових витрат.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї апеляційної скарги.

Колегія суддів також вважає, що прохання, викладене на 4 сторінці тексту апеляційної скарги (а.с.38), про призначення почеркознавчої експертизи не може бути задоволено, так як таке клопотання в суді першої інстанції вона не заявляла, в судові засідання апеляційної інстанції, будучи належним чином сповіщена, не з'являється, зразки почерку та підпису до апеляційної скарги не надала, не зазначили хто буде сплачувати кошти за призначення такої експертизи, а тому на підставі ч.2 ст. 303 ЦПК України, в задоволенні цього клопотання було відмовлено.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко