У Х В А Л А

19 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 1 червня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивачки 1080 дол. США та 27151 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Львівської області від 1 червня 2016 року залишено без змін.

У травні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини 2 статті 533 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обгрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року, від 27 квітня 2016 року, ухвалу Верховного Суду України від 1 вересня 2010 року та рішення Верховного Суду України від 11 липня 2007 року й постанову Верховного Суду України від 1 березня 2017 року (справа № 6-284 цс 17) в яких, на її думку, зазначена норма права застосована по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову виходив з того, що відповідно до положень частини 2 статті 553 ЦК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума боргу з урахуванням курсової різниці та відсотки за користування коштами, які визначені сторонами в розмірі трьох процентів щомісячно, оскільки на час виконання рішення і сплати гривневого еквівалента отриманих відповідачем доларів США курс цієї валюти зріс.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 1 вересня 2010 року в справі про стягнення заборгованості, суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову та передав справу на новий розгляд, оскільки суди вирішуючи спір не застосували положення частини 2 статті 553 ЦК України.

У рішенні Верховного Суду України від 11 липня 2007 року, наданому заявницею для порівняння, в справі про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, суд касаційної інстанції змінив рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову в частині визначення розміру боргу, оскільки суди взяли за основу офіційний курс долара США на час звернення до суду з позовом, а не на час постановлення рішення суду, при цьому зі змісту цього судового рішення не вбачається, що судом касаційної інстанції застосовувались норми частини 2 статті 553 ЦК України.

Отже, порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року та від 27 квітня 2016 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій та направив справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, оскільки судами не встановлені фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 1 березня 2017 року (справа № 6-284 цс 17), Верховний суд України виходячи з положень статей 524, 533 ЦК України дійшов правового висновку про те, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, а також виконання грошового зобов'язання повинно здійснюватись також у гривнях, оскільки гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, порівняння наданої постанови Верховного Суду України від 1 березня 2017 року зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву не дає підстав для висновку про те, що судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за заявою ОСОБА_4, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук