У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 20 вересня 2007 року між ним та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 179/07/М, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 20 000 доларів США строком до 19 вересня 2009 року та сплатою відсотків. На забезпечення виконання зобов'язань позичальника 20 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 укладено окремі договори поруки. Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору за відповідачами утворилася заборгованість, яку останні добровільно не погашають.

Банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заборгованість за кредитним договором у розмірі 42 421,71 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 1 009 636 грн 58 коп.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 29 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 14 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 20 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 20 000 доларів США із кінцевим терміном повернення кредиту, відсотків та винагороди відповідно до додатку № 1 даного договору, але не пізніше 19 вересня 2009 року (а. с. 11−13).

Відповідно до п. 6.8 кредитного договору строк позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 20 вересня 2007 року укладено два договори поруки, відповідно до умов яких поручителі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 взяли на себе зобов'язання солідарно відповідати перед банком у повному обсязі у разі невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором (а. с 14).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 29 грудня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 42 421,71 доларів США.

Розмір заборгованості, що визначена банком, відповідачем не спростовувався та не заперечувався.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, у силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16.

Позивач зазначав, що 16 січня 2013 року ОСОБА_6 сплачено 3,68 доларів США на погашення відсотків, що свідчить про визнання ним боргу та переривання строків позовної давності.

ОСОБА_6 у категоричній формі заперечував внесення відповідних коштів, при цьому вказував, що будь-які рахунки, з яких би банк міг списати вказані кошти на погашення існуючої заборгованості у нього були відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що у силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України банком не доведено, що платіж на суму 3,68 доларів США здійснено саме ОСОБА_6 Представником банку надано лише письмові пояснення щодо зарахування 15 січня 2013 року 3,68 доларів США у рахунок існуючої заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором. При цьому представник позивача вказував про відсутність доказів щодо відкритих рахунків відповідача станом на 15 січня 2013 року, хоча зазначав, що вказані кошти були списані з рахунку ОСОБА_6

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки останній місячний платіж ОСОБА_6 слід було внести до 18 вересня 2009 року, банк звернувся до суду з позовом 20 січня 2016 року, а ОСОБА_6 заявив про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до вимог банку у суді першої інстанції, про що подав відповідну заяву (а. с. 36, 37), висновок судів першої й апеляційної інстанцій про порушення банком строків позовної давності є обґрунтованим.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Умови договору поруки про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз ч. 4 ст. 559 ЦК України дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у цій нормі) не є строком захисту порушеного права (строком позовної давності), а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року (справа № 6-263цс15).

Пунктом 11 договорів поруки передбачено, що ці договори вступають у силу з моменту їх підписання сторонами і діють до повного виконання зобов'язань за кредитним договором (а. с.14).

Оскільки строк дії кредитного договору встановлено до 19 вересня 2009 року, банк звернувся з вимогою до поручителів після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, тому суди зробили правильний висновок, що порука за договорами поруки є припиненою.

Таким чином, суди обґрунтовано відмовили у позові. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак