УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., ГулькаБ.І., Закропивного О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. І.В. Бабушкіна» про зміну формулювання причин та дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою представника ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 6 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 13 лютого 2007 року його прийнято на роботу електромонтером з ремонту і обслуговування електрообладнання п'ятого розряду ремонтно-механічного цеху відкритого акціонерного товариства «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. І.В. Бабушкіна», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. І.В. Бабушкіна».

14 лютого 2007 року при виконанні обов'язків він був уражений електрострумом, внаслідок чого знаходився на стаціонарному лікуванні з 19 лютого 2007 року по 7 березня 2007 року та з 26 квітня 2007 року по 21 травня 2007 року.

Наказом товариства від 17 вересня 2007 року його звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Вважав своє звільнення незаконним, оскільки прогули він не вчиняв, а на роботі був відсутній у зв'язку з відвідуванням лікарів.

Ураховуючи наведене, просив скасувати наказ про його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та змінити формулювання причин звільнення із «звільнений за прогул без поважних причин, ст. 40 КЗпП України» на «звільнення за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України», змінити дату звільнення з 17 вересня 2007 року на 27 червня 2008 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 11 426 грн 22 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 6 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову за безпідставністю позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факт поважності причин його відсутності на роботі 29 червня 2007 року, з 2 липня 2007 року по 4 липня 2007 року, з 13 серпня 2007 року по 15 серпня 2007 року.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 235, 237-1 КЗпП України, врахувавши роз'яснення п. 18 постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним чином оцінивши подані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із відсутності підстав для зміни формулювання причин звільнення.

Колегія погоджується з висновками суду апеляційної інстанції.

Посилання в касаційній скарзі на положення колективного договору колегія відхиляє, оскільки згідно з п. 3.7.5 колективного договору (а.с. 152 т. 1) місце роботи зберігається лише за працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з нещасним випадком на виробництві і до відновлення працездатності або до встановлення стійкої втрати професійної працездатності.

Матеріали справи не містять даних про встановлення ОСОБА_4 ступеня втрати професійної працездатності.

Інші доводи скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до оцінки доказів, проте згідно зіст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд апеляційної інстанції із урахуванням встановлених обставин справи дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.І. Журавель
Б.І. Гулько О.В. Закропивний