У Х В А Л А

16 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, треті особи: Бориславська державна нотаріальна контора Львівської області, Садівниче товариство «Хімік», про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 22 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 4 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

11 травня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 57, 60, 61, Сімейного кодексу України ( далі - СК України).

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на постанову Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року (справа №6-133цс12), 1 липня (справа № 6-612цс15), 16 грудня 2015 року (справа №6-2641ц15) , 7 вересня (справа №6-1026цс16), 5 та 19 жовтня 2016 року (справи №№ 6-680цс16 та 6-1873цс16), 22 лютого 2017 року (справа № 6-17цс17) , в яких, на її думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про відсутність правових підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки спірний будинок належав дарувальнику на праві особистої власності та про відсутність підстав для визнання за позивачкою права власності на частину земельних ділянок, оскільки ці земельні ділянки були набуті чоловіком позивачки в порядку приватизації і не є спільною власністю подружжя. Суд касаційної інстанції погодився також з висновками судів попередніх судових інстанцій про пропущення строку звернення позивачки до суду щодо визнання недійсним спірного договору, оскільки вона була присутня під час укладення цього договору, згідно з пунктом 2 якого дарувальник залишив за нею право довічного безоплатного користування спірним будинком. Крім того, будівництво торгового центру здійснювалось за особисті кошти ОСОБА_5 - сина дарувальника і не входило до складу спадкового майна після його смерті.

Натомість у наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року, міститься висновок про те, що відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року міститься висновок про те, що застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року міститься висновок про те, що норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна. За змістом статті 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року міститься висновок про те, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України

У постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року міститься висновок про те, що відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють правочин, який сторони насправді вчинили. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його нікчемним або недійсним.

У постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року міститься висновок про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав вважати, що висновок, викладений в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, суперечить висновку, викладеному в зазначеній постанові Верховного Суду України.

Постанова Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року не може бути прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в цій постанові висновку, оскільки Верховний Суд України вирішував питання про визнання недійсними договору оренди землі та повернення земельних ділянок й неоднакового застосування норм Податкового кодексу України та Закону України «Про оцінку земель».

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, треті особи: Бориславська державна нотаріальна контора Львівської області, Садівниче товариство «Хімік», про визнання недійсним договору дарування за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук