Ухвала

іменем україни

5 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Демяносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що земельна ділянка біля будинку АДРЕСА_1 була надана її батьку ОСОБА_9 на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів трудящих від 30 листопада 1950 року № 2383, що підтверджується зазначеним рішенням, актом відводу земельної ділянки від 21 грудня 1950 року.

Її батьки, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, перебували у зареєстрованому шлюбі з 5 вересня 1948 року до 26 серпня 1970 року.

На підставі рішення народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 5 серпня 1970 року за її матір'ю ОСОБА_10 було визнано право власності на 1/2 частини будинку, розташованого на земельній ділянці по АДРЕСА_1 і виділено їй на праві особистої власності у будинку А-1: кухню, сіни а-1, погріб А-1; вбиральню, що складає 27/50 частини від усього домоволодіння. Цим рішенням також було виділено ОСОБА_9 на праві особистої власності у будинку А-1: жилу кімнату № 2-1, сарай Б; вбиральню, що складає 23/50 частини домоволодіння. При цьому мощення було залишено у спільному користуванні сторін.

ОСОБА_10 зареєструвала у комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ДМБТІ») право власності на 27/50 частини будинку АДРЕСА_1

Батько ОСОБА_9 за життя своє право власності в КП «ДМБТІ» не зареєстрував, але відповідно до чинного на той час законодавства право власності на нерухоме майно виникало з моменту вступу в законну силу рішення суду, а не з моменту його реєстрації в КП «ДМБТІ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_10, яка за життя заповіту не склала. Спадкоємцями за законом після її смерті були її діти: вона, ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Ніхто із спадкоємців до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк після смерті матері не звертався, але відповідно до ст. 548, ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, що були чинними на той час, усі вони прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в її управління та розпорядження.

Таким чином, кожному із спадкоємців повинно належати по 27/150 частини вказаного домоволодіння (27/50:3=27/150).

Постановою Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15 серпня 2014 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, у зв'язку з тим, що в КП «ДМБТІ» була проведена реєстрація права власності тільки на 27/50 частини будинку АДРЕСА_1, а на 23/50 - реєстрація права власності не була проведена.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_9 Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР були: вона, ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Кожному із спадкоємців повинно було належати по 23/150 частини вказаного домоволодіння.

Вона звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, однак постановою Новомосковської державної нотаріальної контори від 10 вересня 2014 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину будинку у зв'язку із тим, що ОСОБА_9 на день смерті зареєстрованим на території Дніпропетровської області не значиться та зареєстрованого майна не має.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер її брат ОСОБА_12, заповіту від його імені складено не було. Оскільки він одруженим не був і не мав дітей, то спадкоємців першої черги, які б прийняли спадщину після його смерті, не було. Спадкоємцями другої черги за законом відповідно до ст. 530 ЦК Української РСР були вона та ОСОБА_11

На звернення до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_12, вона отримала постанову від 12 вересня 2014 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_12 у зв'язку із тим, що у спадкодавця відсутній факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 До того ж неможливо встановити факт родинних відносин у зв'язку із розбіжностями у прізвищах ОСОБА_12 та ОСОБА_10

Позивач вважала, що розбіжностей у прізвищах матері ОСОБА_10 та ОСОБА_12 і ОСОБА_9, немає.

8 грудня 1998 року брат ОСОБА_11 розірвав шлюб з ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_11 помер. Спадкова маса після смерті ОСОБА_11 складається з 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є діти брата: ОСОБА_8 та ОСОБА_14

Відповідно до ст. 548 Української РСР ОСОБА_8 та ОСОБА_14 вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки в їх інтересах їхня мати звернулася до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину за законом нікому не видавалося.

На теперішній час ОСОБА_8 повнолітній, на спадщину після смерті батька ОСОБА_11 не претендує і не бажає її отримувати, не заперечує проти того, щоб вона оформила спадщину тільки на своє ім'я.

ОСОБА_14 помер, одружений він не був, спадкоємцем після його смерті є тільки його мати, яка на теперішній час відмовляється від оформлення спадщини після його смерті і не заперечує, щоб спадщина на домоволодіння була оформлена тільки на неї, ОСОБА_6

Постановою Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15 серпня 2014 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата ОСОБА_11

Позивач стверджувала, що відповідачі у справі: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, не заперечують проти прийняття нею спадщини після смерті матері ОСОБА_10, батька ОСОБА_9 та братів: ОСОБА_12 і ОСОБА_11

Посилаючись на викладені обставини та вказуючи на наявність розбіжностей у прізвищах, ОСОБА_6 просила встановити факт родинних зв'язків між ОСОБА_11 та ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_12 і нею ОСОБА_6; встановити факт прийняття нею спадщини після смерті матері ОСОБА_10, батька ОСОБА_9 та братів: ОСОБА_12 і ОСОБА_11, та визнати за нею у порядку спадкування за законом після їхньої смерті право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з: житлового будинку А-1 з прибудовами, який у свою чергу складається з приміщень: № 1-1 коридора площею 5,3 кв. м; № 1-2 житлової кімнати площею 11,3 кв. м; № 1-3 житлової кімнати площею 11 кв. м; № 1-4 житлової кімнати площею 15,3 кв. м; № 1-5 коридора площею 4,3 кв. м; № 1-6 санвузла площею 6,7 кв. м; № 1-7 кухні площею 11,7 кв. м та будівель: погреба «А'-І», ґанку, козирка «а», літньої кухні «Б», ганку «б», вбиральні «Г», сараю «Д», літнього душу «Ж», гаража «З», навісу «И», споруд 1-8, 1.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Встановлено факт родинних зв'язків і визнано, що ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, є рідним братом ОСОБА_6 В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині обґрунтування відмови ОСОБА_6 у задоволенні її позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на домоволодіння у порядку спадкування за законом. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в незадоволеній частині її позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі з 5 вересня 1948 року до 26 серпня 1970 року.

Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів трудящих від 30 листопада 1950 року № 2383 ОСОБА_9 була відведена земельна ділянка по АДРЕСА_1 для індивідуального будівництва, що підтверджується довідкою про землекористування, виданою Управлінням головного архітектора м. Дніпропетровська та актом відводу земельної ділянки від 21 грудня 1950 року.

Рішенням народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 5 серпня 1970 року за ОСОБА_10 визнано право власності на 1/2 частини домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці по АДРЕСА_1 і виділено їй на праві особистої власності у будинку А-1: кухню, сіни а-1, погріб А-1, вбиральню, що складає 27/50 частини від усього домоволодіння. Виділено ОСОБА_9 на праві особистої власності у будинку А-1: жилу кімнату № 2-1, сарай Б, вбиральню, що складає 23/50 частини домоволодіння. При цьому мощення було залишено у спільному користуванні сторін (а. с. 57).

Право власності на 27/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_10 зареєструвала у КП «ДМБТІ». У той же час реєстрація права власності на 23/50 частини цього домоволодіння не проводилася.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради від 11 березня 1983 року № 102.2 про затвердження акта прийомки індивідуального жилого будинку АДРЕСА_1 затверджено акт прийомки індивідуального жилого будинку АДРЕСА_1, який складається із п'яти жилих кімнат загальною житловою площею 53,6 кв. м, належний ОСОБА_10 (а. с. 56).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла.

Спадкоємцями за законом після її смерті відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР були її діти: ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, що підтверджується свідоцтвами про народження та свідоцтвом про реєстрацію шлюбу (а. с. 22, 23, 30).

Положеннями ст. 548 ЦК Української РСР, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Разом із цим ст. 549 ЦК Української РСР передбачено дії, які свідчать про прийняття спадщини. Зокрема, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. При цьому зазначені у цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судами встановлено, що до нотаріальної контори протягом шести місяців з дня відкриття спадщини ніхто із спадкоємців спадкодавця ОСОБА_10 із заявою про прийняття спадщини не звертався. При цьому із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 були зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 разом із матір'ю, що підтверджується домовою книгою (а. с. 39-52).

Постановою Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15 серпня 2014 року ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у зв'язку з тим, що у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно (а. с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_12 За життя заповіту він не склав, одружений не був і дітей не мав.

Встановлено, що батько ОСОБА_9 заяву про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_12 до нотаріальної контори не подавав. У той же час із спадкового будинку він був знятий з реєстрації ще у 1972 році, що підтверджується домовою книгою (а. с. 39-52).

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатої О.М. від 12 вересня 2014 року ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, у зв'язку із тим, що у спадкодавця відсутній факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10, та у зв'язку з наявністю розбіжностей у прізвищах ОСОБА_12 та ОСОБА_10 і неможливістю встановити факт родинних відносин (а. с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_9 Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР є: ОСОБА_6 та ОСОБА_11, однак заяву про прийняття спадщини у передбачені законом строки вони до нотаріальної контори не подали.

Постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г. від 10 вересня 2014 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину будинку АДРЕСА_1 у зв'язку із тим, що ОСОБА_9 на день смерті зареєстрованим на території Дніпропетровської області не значився та зареєстрованого майна не мав (а. с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_11 Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є діти: ОСОБА_8 та ОСОБА_14 Із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті спадкодавця ОСОБА_11, до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори 8 квітня 2003 року звернулася мати неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_14 Також із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_6

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР ОСОБА_8 та ОСОБА_14 вважаються такими, що прийняли спадщину. Однак свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалося. При цьому ОСОБА_8 та ОСОБА_14 від спадщини у встановленому законом порядку не відмовлялися. Разом із цим відповідач ОСОБА_8 на теперішній час повнолітній і не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_6 року помер ОСОБА_14 Спадкоємцем після його смерті є тільки його мати ОСОБА_7 - відповідач у справі, - яка також не заперечує проти позову ОСОБА_6 і не претендує на спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_11 та на спадщину після смерті сина ОСОБА_14

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатої О.М. від 15 серпня 2014 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата ОСОБА_11 у зв'язку з наявністю спадкоємців попередньої черги (а. с. 14).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про підставність й доведеність заявленого позову в частині встановлення факту родинних зв'язків, а саме, що ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, є рідним братом ОСОБА_6 Разом із цим вважав, що решта заявлених позивачем вимог є недоведеними.

Апеляційний суд не погодився з обґрунтуванням відмови в задоволенні позову ОСОБА_6 в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на домоволодіння у порядку спадкування за законом.

Однак повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Суд першої інстанції у порушення вимог ч. 4 ст. 10, ст. 33 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не визначився зі складом осіб, які повинні брати участь у справі, та не залучив їх до участі у справі в якості сторони. Зокрема, вирішуючи питання про право на спадщину, що відкрилася після смерті спадкоємців, які померли в період дії ЦК Української РСР та в період дії ЦК України в редакції 2003 року, суд не врахував положення ст. 555 ЦК Української РСР, яка передбачає підстави переходу спадщини до держави, та положення ст. 1277 ЦК України в редакції 2003 року, яка регулює питання відумерлої спадщини, та не роз'яснив позивачу наслідки незалучення до участі у справі в якості співвідповідача територіальної громади за місцем відкриття спадщини та інших осіб, які претендують на спадкове майно.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, встановивши ці обставини у справі, не мав процесуальної можливості усунути вказані вище недоліки, допущені місцевим судом.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення цих судів підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак Головуючий Судді: