Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного малого підприємства "Водозабір" про стягнення коштів через затримку виплати заробітної плати, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного малого підприємства "Водозабір" про стягнення 89 205 грн. 40 коп. середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні за період з 1 березня 2015 року до 1 березня 2017 року відмовлено повністю за недоведеністю позовних вимог.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що у своїй позовній заяві ним зазначено судові рішення та номери справ, які вже розглядалися судом про стягнення коштів через затримку виплати йому заробітної плати. Заборгованість по даних судових рішеннях на даний час не виплачено. Розрахунок суми позовних вимог здійснено позивачем за період з 01.03.2015 року до 01.03.2017 року, оскільки рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24.07.2015 року в справі 572/1264/15-ц з відповідача на його користь було стягнуто 44 425 грн. середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні за період з 01.03.2014 року до 01.03.2015 року, тобто за період, що передував 01.03.2015 року.

З цих підстав просив рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник ДМП "Водозабір" у встановленому законом порядку, завчасно повідомлявся про час і місце розгляду справи, однак кореспонденція повернулась без вручення, а тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи її відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не має належних та допустимих доказів на підтвердження факту працевлаштування ОСОБА_1 у ДМП "Водозабір", подальшого звільнення позивача з роботи, наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачем з боку відповідача, а також її розміру. Наданий позивачем розрахунок суми боргу судом першої інстанції не прийнято до уваги так як він здійснений особисто позивачем без надання підтверджуючих його обґрунтованість документів.

Такі висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 3 та ч.4 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до розяснень даних в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, суди відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК повинні роз'яснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

З огляду на обставини справи та як пояснив апелянт, постійну неявку в суд представників відповідача, місцевий суд проігнорував вимоги ст.10, 137 ЦПК України і зазначені вище вказівки Пленуму та не розяснив позивачу наслідки невчинення процесуальних дій, не сприяв витребуванню необхідних доказів, зокрема не оглянув цивільні справи по спорах між тими ж сторонами за аналогічними вимогами, які знаходяться в місцевому суді, на які посилався позивач та які містять необхідні докази для розгляду заявленого позову.

Як вбачається з матеріалів справи, доданих до апеляційної скарги, ОСОБА_1, дійсно працював заступником директора МП "Водозабір" до 16.02.2012 року, що вбачається з трудової книжки. Звільнений відповідно до наказу № 7 від 14.02.2014 року у звязку з ліквідацією підприємства (а.с.28-30).

При звільненні ОСОБА_1 не було йому виплачено заборгованість по заробітній платі та не проведено повний розрахунок.

Дані обставини підтверджуються розміщеними в державному реєстрі судових рішень судовими наказами Сарненського районного суду від 17 лютого 2014 року у справі № 572/691/14-ц та від 16 квітня 2014 року у справі № 572/1593/14-ц, рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24 липня 2015 року, яким стягнуто з Державного малого підприємства "Водозабір" на користь ОСОБА_1 44425 грн. середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні. В цьому ж рішенні зазначено і розмір середнього заробітку позивача.

Згідно з ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до його середнього заробітку, ОСОБА_1 провів розрахунок середнього заробітку за наступний період затримки з 1 березня 2015 року по 1 березня 2017 року, який не був охоплений попереднім рішенням суду. Сума склала 89 205,40 грн.

Згідно ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22 лютого 2012 року (справа № 1-5/2012) розяснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Верховний Суд України у п. 25 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" теж розяснив, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Як випливає з правової позиції висловленої Верховним Судом України у справі N 6- 912цс16, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Отже, позовні вимоги є доведеними та підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в силу закону, то судовий збір який він мав сплатити при поданні позову 892,05 грн. та при поданні апеляційної скарги 981,25 грн. підлягає до стягнення з відповідача і ця сума складає 1873,30 грн.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог .

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.ст. 307, 309, 313-314,316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И ЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року скасувати.

Стягнути з Державного малого підприємства "Водозабір" на користь ОСОБА_1 89 205 грн. 40 коп. середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні за період з 1 березня 2015 року до 1 березня 2017 року.

Стягнути з Державного малого підприємства "Водозабір" на користь держави судовий збір 1873,3 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

ОСОБА_2