Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 316/2649/14Головуючий у 1-й інстанції Вільямовська Н.О.
Пр. № 22-ц/778/1303/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області Маєвського О.М. та ОСОБА_3 на ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 січня 2017 року у справі за поданням державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області Маєвського О.М., заінтересовані особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) про визнання права спільної сумісної власності на легковий автомобіль, визначення частки майна боржника в майні яким він володіє спільно

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ВДВС Енергодарського МУЮ в Запорізькій області звернувся до суду першої інстанції з вищезазначеним поданням (т.с. 1 а.с. 150), яке у подальшому у березні 2016 року оновив (т.с. 1 а.с. 246) та в якому просив визнати право спільної сумісної власності на легковий автомобіль "FORD FOCUS", кузов 25 - СЕДАН, 2002 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1, синього кольору, кузов: НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 09.08.2012 р., видане Енергодарським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Запорізькій області за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, а також визначити частку майна ОСОБА_3 а вищезазначеного легкового автомобіля у спільній сумісній власності з колишньою дружиною ОСОБА_4, визнавши за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину легкового автомобіля марки "FORD FOCUS", кузов 25 - СЕДАН, 2002 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1, синього кольору, кузов: НОМЕР_2, зареєстрованого 09.08.2012 року Енергодарським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Запорізькій області (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 09.08.2012 року).

В обґрунтування подання, державний виконавець зазначив, що у ВДВС Енергодарського МУЮ перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 316/2649/14-ц, виданого 11.08.2015 року Енергодарським міським судом Запорізької області про стягнення зі ОСОБА_3 на користь Банку заборгованості у розмірі 22903,66 грн., якій надійшов до відділу за заявою Банку. Рішення Енергодарського міського суду набрало законної сили 10.06.2015 року. Постановою від 18.08.2015 року відкрито виконавче провадження. Боржник ОСОБА_3 заборгованість за виконавчим документом не сплатив. Згідно з відповіддю Держтехнагляду, ВДАІ, за боржником не зареєстрована сільгосподарська техніка та автотранспортні засоби. Згідно відповіді МДПІ № від 10.09.2015 року інформація про відкриті розрахункові рахунки відсутня. Згідно відповіді МДПІ № 48483775 від 10.09.2015 року джерела отримання доходів відсутні.

20.08.2015 року до відділу державної виконавчої служби надійшла заява представника Банку, в якій він просив ВДВС звернутися до суду з поданням про розподіл спільно нажитого рухомого майна - легкового автомобіля "FORD FOCU", що був придбаний боржником у шлюбі з ОСОБА_4 та проведення звернення стягнення на вказаний автомобіль. В результаті проведених державним виконавцем заходів, 28.10.2015 року було встановлено, що за місцем реєстрації боржника ОСОБА_3 відсутнє майно, на яке можливе звернути стягнення. Згідно повідомлення Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Енергодарського міського управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_3 з 02.06.2007 року перебував у шлюбі із ОСОБА_4, шлюб було розірвано на підставі рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 05.12.2012 року, №0807/3654/2012. Згідно із довідкою з бази АІС «Автомобіль» №21066 від 07.09.2015 року, за ОСОБА_4, в період знаходження у шлюбі, 09.08.2012 року було зареєстровано, на праві власності, легковий автомобіль марки "FORD FOCUS", кузов 25 - СЕДАН, 2002 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1, синього кольору, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 09.08.2012 видано Енергодарським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Запорізькій області.

03 грудня 2013 року було винесено ухвалу Енергодарським міським судом Запорізької області за вищезазначеним поданням державного виконавця про задоволення останнього (т. с. 1 а.с. 175-176).

Однак, ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2016 року було скасовано ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 03 грудня 2015 року та питання передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 217-221).

18 травня 2016 року було винесено ухвалу Енергодарським міським судом Запорізької області за вищезазначеним поданням державного виконавця про відмову у задоволенні останнього (т. с. 1 а.с. 268-271).

Однак, ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01 вересня 2016 року було скасовано ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 травня 2016 року та питання передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.с. 2 а.с. 34).

04.04.2016 року до Енергодарського міського суду Запорізької області надійшло подання від державного виконавця відділу ДВС Енергодарського МУЮ в Запорізькій області Маєвського О.М., відповідно до зауважень викладених в ухвалі Апеляційного суду Запорізької області, зміст подання та вимоги відповідають первинному поданню (т.с.1 а.с. 246).

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 січня 2017 року (т.с. 2 а.с.135-138), з урахуванням ухвали суду першої інстанції про виправлення описки (т.с. 2 а.с. 167), відмовлено в задоволені вищезазначеного подання.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, державний виконавець Відділу Державної виконавчої служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області Маєвський О.М. (т. с. 2 а.с.151-152) та ОСОБА_3 (т.с. 2 а.с. 143-144) у своїх апеляційних скаргах просили ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (т.с. 2 а.с. 188) апеляційне провадження за вищезазначеними апеляційними скаргами відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с.191).

У судове засідання 06 липня 2017 року повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи з дотриманням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 193-212), у тому числі боржник ОСОБА_3 за допомогою SMS - повідомлення (т.с. 2 а.с. 202), всі особи, які беруть участь у справі, не з'явились, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційні скарги державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області Маєвського О.М. та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін.

Відповідно до ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи державному виконавцю у задоволення подання у цій справі, керувався ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 209, 210, 379 ЦПК України та виходив із того, що державний виконавець ВДВС Енергодарського МУЮ вийшов за рамки передбачені чинним законодавством України щодо звернення до суду із вимогами про визнання права спільної сумісної власності на легковий автомобіль, визначення частки майна боржника в майні яким він володіє спільно, по справі наявний спір між сторонами, який у судовому порядку, на час розгляду подання, вирішено не було.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а ухвалу суду першої інстанції - такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 17.01.2015 року у справі №316/2649/14-ц, провадження №2/316/48/15 стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 13.05.2010 року станом на 13.10.2014 року у розмірі 22903,66 грн. (т.с. 1 а.с.105-106).

11.08.2015 року Енергодарським міським судом Запорізької області виданий виконавчий лист на підставі вищезазначеного рішення суду (тс. 1 а.с.157).

Постановою від 18.08.2015 року відкрито виконавче провадження державним виконавцем ВДВС Енергодарського МУЮ за цим виконавчим листом (т.с. 1 а.с.156).

Згідно із копією акту державного виконавця від 28.10.2015 р. за адресою АДРЕСА_1 майна боржника ОСОБА_3 не встановлено (т.с. 1 а.с.153).

Відповідно до довідки № 21066 від 07.09.2015 року та додатку № 1 встановлено, що за ОСОБА_4 зареєстровано транспортний засіб - автомобіль (т.с 1 а.с.152).

20.08.2015 року до ВДВС Енергодарського МУЮ звернувся представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з заявою з проханням звернутися ВДВС до суду з поданням про розподіл спільно нажитого рухомого майна - спірного автомобіля та звернути на нього стягнення (т.с. 1 а.с.155).

Згідно із ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»(далі - Закон) виконавче провадження є завершальною стадію судового провадження та примусового виконання рішень інших органів (посадових осіб) і являє собою сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у названому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених вказаним Законом, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Згідно із ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Крім того вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із ч.1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Державний виконавець ВДВС Енергодарського МУЮ у своєму поданні у цій справі посилався на ст. 366 ЦК України.

Однак, дана норма поширюється на відносини щодо спільної часткової власності.

Згідно із з ч. 1 зазначеної статті кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Ст. 379 ЦПК України також стосується питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що, оскільки в поданні державного виконавця ставиться питання, що регулюються ст.ст.60, 63 СК України, то в даному випадку мова йде про право спільної сумісної власності подружжя, а ні про спільну часткову власність.

В силу вимог ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно із повідомленням з ВДРАЦС РС Енергодарського МУЮ від 08.09.2015 р. №1152/02-04-27 (т.с. 1 а.с.154) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано на підставі рішення Енергодарського міського суду №0807/3654/2012 від 05.12.2012 року.

Однак, судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано на підставі рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 листопада 2012 року у справі № 0807/3654/2012 (тс. 1 а.с.196), а ні від 05.12.2012 року, як зазначено в повідомленні від 08.09.2015 р. №1152/02-04-27, також рішенням суду від 12.11.2012 року було змінено прізвище відповідачки, у зазначеній справі, зі «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4», рішення суду про розірвання шлюбу від 12.11.2012 року набрало законної сили 23.11.2012 року (т.с. 1 а.с.196).

Згідно із ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 68 ЦК України спільною сумісною власністю визнається спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

В силу вимог ч. 1 ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Звертаючись до суду з поданням, державний виконавець посилався як на підставу його задоволення також на відсутність у боржника ОСОБА_3 іншого майна.

Відповідно до положень ч. ч. 1. 2 ст. 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї, здійснюється у порядку встановленому ст. 366 цього Кодексу.

Відповідно до інформації від 23.11.2016 року № 21116 з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів боржник ОСОБА_3 в період з 01.01.2015 р. по 30.06.2016 р. отримував дохід (т. с. 2 а.с.94).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка сформована 23.09.2015 року ОСОБА_3 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (т.с. 2 а.с. 106).

Зазначена стаття визначає порядок звернення стягнення кредитором на частку майна, що є у спільній сумісній власності. Кредитор наділений правом пред'явити позов про звернення стягнення лише у разі недостатності у співвласника-боржника іншого майна, на яке могло б бути звернено стягнення.

У цій справі кредитором є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Крім того, суд першої інстанції правильно вважав, що, оскільки частка учасника у праві спільної сумісної власності заздалегідь не визначена, необхідною умовою реалізації права кредитора на звернення стягнення на частку є попереднє визначення судом даної частки. Лише після того, як частка була визначена в арифметичному вигляді, кредитор одержує право вимагати виділу майна, що припадає на цю частку, в натурі з метою звернення стягнення на нього.

Згідно із абз. 1 ч.1 ст. 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Однак, судом першої інстанції було правильно встановлено, що подання та наявні у справі матеріали не містить жодних даних про наявність рішень за позовом кредитора або боржника ОСОБА_3, де було б проведено виділ частки у спільному майні та наявність даних щодо виділу частки в натурі, крім того, в даному випадку також повинно бути враховано вимоги ст.ст. 183, 187 ЦК України, оскільки згідно абзацу 2 ч.1 ст.366 ЦК України, якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

Виходячи з положень ст.ст. 366, 371-372 ЦК України та ст. 379 ЦПК України, суд не просто визначає, а саме виділяє частину майна що є у спільній частковій власності з метою подальшого звернення стягнення на неї, що відповідно до ст. 372 ЦПК України, має наслідком припинення права спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що заінтересована особа - колишня дружина боржника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 як власник майна - спірного автомобіля, заперечує проти подання (т.с. 2 а.с. 128-132).

Віповідно до вимог ст. 366 ЦК України, оскільки інший співвласник - ОСОБА_4 заперечує проти виділу частки із спільного майна подружжя, між сторонами наявний спір, який, відповідно, підлягає вирішенню судом за позовом кредитора, у якому заінтересована особа - ОСОБА_4 матиме можливість брати участь як сторона на засадах змагальності зі всіма правами та обов'язками, визначеними ЦПК України.

Оскільки, приватна власність, як одна із рівноправних форм власності охороняється законом, який здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки (ЖК України), п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

Згідно із ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до п. 23 постанови Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Крім того, судова практика свідчить про те, що для стягнення боргу, наприклад за договором позики, можливе звернення стягнення на спільне майно подружжя за зобов'язаннями одного з подружжя, однак також за умови, що всі отримане чоловіком за такими зобов'язаннями було використано в інтересах сім'ї. Так, згідно із постановою Верховного суду України від 20 лютого 2013 року № 6-163цс12, судом зазначено: «Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби».

Суд, в рамках розгляду даної справи, не має законних підстав розгляду питання про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, його поділ, або визначення часток.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно не прийняв доводів державного виконавця про наявність підстав для визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю та визначення частки, оскільки ці доводи не ґрунтуються на положеннях цивільного законодавства України, якими визначено підстави та порядок визнання майна спільною сумісною власністю та виділу часток у такому майні.

Доводи апеляційних скарг державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області Маєвського О.М. та ОСОБА_3 не спростовують фактичних обставин, правильно встановлених судом першої інстанції на час постановлення оскаржуємої ухвали у цій справі та стосуються, в основному, порушень судом першої інстанції норм процесуального законодавства, які не призвели до неправильності вирішення питання по суті.

Так, в силу вимог ст. 379 ч. 2 ЦПК України суд має розглядати подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Встановлено, що судом першої інстанції всі особи, які беруть участь у справі, у тому числі державний виконавець та боржник ОСОБА_3, повідомлялись судом про час та місце розгляду вищезазначеного подання державного виконавця, шляхом надіслання 11 січня 2017 року останнім судової повістки - повідомлення (копія т.с. 2 а.с. 124).

Ст. 74 ЦПК України передбачено два види судових повісток: судова повістка про виклик та судова повістка - повідомлення.

Це судова повістка про виклик має бути вручена не пізніше ніж за 3 (три) дні до судового засідання, а судова повістка - повідомлення - завчасно.

Завчасно - це може бути у будь-якій час до часу судового засідання, навіть, у день судового засідання.

Державний виконавець визнав, що судова повістка-повідомлення суду першої інстанції на дату судового засідання у цій справі 20 січня 2017 року надійшла до ВДВС 20 січня 2017 року до 13.00 (зміст апеляційної скарги державного виконавця, т.с. 2 а.с. 151 зворот), тобто до судового засідання за допомогою інших засобів зв'язку, зокрема телефонного, що узгоджується також з вимогами ст. 74 ч. 6 ЦПК України.

Оскільки, в силу вимог ст. 74 ч. 6 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, …можуть бути повідомлені або викликані в суд … за допомогою інших засобів зв'язку…

Дійсно, порушенням норм процесуального права з боку суду першої інстанції є неповідомлення боржника ОСОБА_3 на дату судового засідання 20 січня 2017 року у цій справі саме за допомогою SMS - повідомлення за наявності у матеріалах цієї справи відповідної заяви останнього від 05.12.2016 року з цього приводу (т.с. 2 а.с. 79).

Однак, це порушення норм цивільного процесуального права судом першої інстанції при постановленні оскаржуємої ухвали у цій справі не призвело до неправильності вирішення останнім питання про визначення частки майна боржника у майні по суті, а тому не може бути підставою для скасування апеляційним судом ухвали суду першої інстанції, що є предметом апеляційного перегляду у цій справі.

Оскільки, суд першої інстанції правильно вважав, що має місце спір про право власності на вищезазначений автомобіль (неподільну в натурі рухому річ) між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як колишнім подружжям, (оскільки автомобіль оформлений саме на ім'я останньої та вона вважає його своєю особистою приватною власністю себе, як жінки), цей спір підлягає вирішенню у порядку позовного провадження, а не в порядку ст. 379 ЦПК України (процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень).

При цьому, інші додаткові деякі помилкові посилання суду першої інстанції в обґрунтування оскаржуємої ухвали про відмову у задоволенні вищезазначеного подання державного виконавця у цій справі (наявність у боржника іншого майна - квартири, право державного виконавця звернути стягнення на це майно у першу чергу тощо) не мали суттєвого значення для правильного вирішення питання по суті, а тому не приймаються апеляційним судом до уваги та не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильної по суті ухвали суду першої інстанції, що є предметом апеляційного оскарження у цій справі на теперішній час.

У державного виконавця та боржника ОСОБА_3 було достатньо часу з 13 листопада 2015 року (дати подачі подання державним виконавцем до суду першої інстанції у цій справі т.с. 1 а.с. 150) і до 20 січня 2017 року (дати постановлення оскаржуємої ухвали) надати суду першої інстанції у цій справі будь-які усні чи письмові пояснення з приводу вищезазначеного подання державного виконавця, а також відповідні матеріали та докази на свій розсуд.

В силу вимог ст. 27 ч. 3 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і виконувати процесуальні обов'язки.

Крім того, ст. 379 ч. 2 ЦЦПК України передбачений конкретний (десятиденний) строк для розгляду судом першої інстанції подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції або її зміни.

У разі відмови апеляційним судом державному виконавцю та боржнику у задоволенні їх вищезазначених апеляційних скарг на ухвалу суду першої інстанції у цій справі, останні не мають права на компенсацію будь-яких понесених судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції, у тому числі у вигляді сплаченого судового збору (т.с. 2 а.с.181 платіжне доручення про сплату ВДВС судового збору на суму 1600,00 грн.) за подачу останніх до суду апеляційної інстанції.

Крім того, встановлено, що боржник ОСОБА_3, як ветеран війни - учасник бойових дій (т.с. 2 а.с. 150), взагалі був звільнений від сплати судового збору за подачу ним його вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області Маєвського О.М. та ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.