АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 2-3283/11 Головуючий у 1 - й інстанції: Грегуль О.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Юрченко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_8 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року про закриття провадження у справі за скаргою ОСОБА_3 на постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Подпоріна Романа Олександровича про стягнення з боржника виконавчого збору, заінтересована особа ОСОБА_7, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року закрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_3 на постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Подпоріна РоманаОлександровича про стягнення з боржника виконавчого збору, заінтересована особа ОСОБА_7.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням положень процесуального законодавства та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зазначив, що в листопаді 2016 року він звернувся з аналогічною скаргою до відповідного адміністративного суду та йому було відмовлено у відкритті провадження за скаргою з тих підстав, що оскарження постанови про стягнення виконавчого збору, прийнятої в ході виконання рішення суду у цивільній справі, здійснюється в порядку цивільного судочинства. Вважає, що закриття судом першої інстанції провадження за скаргою фактично позбавило ОСОБА_3 доступу до правосуддя та можливості реалізувати свої права, як сторони виконавчого провадження. Послався на те, що діючим законодавством визначено спеціальний порядок оскарження постанов державного виконавця, прийнятих в ході виконання судового рішення у цивільній справі, з огляду на що юрисдикція адміністративних судів на скарги такої категорії не поширюється, що підтверджується також практикою Верховного Суду України.

В судове засідання ОСОБА_3, державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві ПодпорінРоман Олександрович та заінтересована особа ОСОБА_7 не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, представник ОСОБА_3 ОСОБА_8 подав заяву про розгляд справи у його відсутності, інші учасники причину неявки суду не повідомили, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Подпоріна Романа Олександровича від 25 жовтня 2016 року про стягнення з боржника у виконавчому провадженні № 33027144 виконавчого збору, заінтересована особа ОСОБА_7.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року було відкрито провадження за скаргою.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року закрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_3 на постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Подпоріна РоманаОлександровича про стягнення з боржника виконавчого збору, заінтересована особа ОСОБА_7.

Постановляючи дану ухвалу, суд першої інстанції посилався на положення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», зазначаючи, що постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, а тому, підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства, що, в силу положень ст. 205 ЦПК України, є підставою для закриття провадження за цією скаргою як такою, що не підлягає розгляду судом цивільної юрисдикції.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам процесуального законодавства, з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Перелік обставин, які є підставою для закриття провадження у справі, що розглядається судом в порядку цивільного судочинства, встановлений частиною 1 ст. 205 ЦПК України, зокрема,суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Звертаючись до суду з даною скаргою в порядку цивільного судочинства, ОСОБА_3 просив суд скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві ПодпорінаРомана Олександровича від 25 жовтня 2016 року про стягнення виконавчого збору з боржника у виконавчому провадженні № 33027144 як таку, що є незаконною.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебуває виконавчий лист № 2-3283/11, виданий на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2011 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 боргу в розмірі 4 752 500,00 грн..

Виконання виконавчого листа № 2-3283/11 здійснюється в рамках виконавчого провадження № 33027144.

25 жовтня 2016 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Подпоріним Романом Олександровичем у виконавчому провадженні № 33027144 було прийнято постанову про стягнення з боржника ОСОБА_3 виконавчого збору.

Згідно ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Стаття 383 ЦПК України визначає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

В правовій позиції Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-30цс16, яка, в силу ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для врахування іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, роз'яснено, що у випадку, якщо законом установлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Враховуючи, що в рамках виконавчого провадження № 33027144 виконується рішення суду у цивільній справі, для оскарження рішень державного виконавця, прийнятих в ході здійснення такого виконавчого провадження, законом прямо встановлено певний порядок, а саме: в порядку цивільного судочинства, шляхом подання скарги у відповідності до визначеної розділом VII ЦПК України процедури.

Суд першої інстанції вищевикладені обставини справи не врахував та належної оцінки їм не надав, не звернув уваги на те, що в рамках виконавчого провадження № 33027144 здійснюється виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, не визначився з встановленим законодавством порядком оскарження дій виконавця при виконанні таких рішень та дійшов помилкового висновку про те, що скарга ОСОБА_3 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому, суд помилково послався на положення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» та дійшов висновку про те, що постанова про стягнення виконавчого збору за своєю правовою природою є самостійним виконавчим документом, а тому підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства, так як вказане твердження не відповідає чинному законодавству, з огляду на таке.

Так, з 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 2016 року, який встановив, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання ним чинності, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, а після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Оскаржувана постанова старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Подпоріна Романа Олександровича від 25 жовтня 2016 року про стягнення виконавчого збору з боржника у виконавчому провадженні № 33027144 прийнята у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження» від 2016 року, за процедурою стягнення виконавчого збору, що визначається статтею 27 цього Закону.

При цьому, норми Закону України «Про виконавче провадження» від 2016 року, на відміну від Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року, не передбачають виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження.

З огляду на таке, відсутні правові підстави стверджувати про те, що постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який не відноситься до виконавчого провадження, в рамках якого її було прийнято.

Враховуючи все вищевикладене та те, що ОСОБА_3 звернувся до суду з приводу оскарження рішення державного виконавця, що було прийняте в ході виконання судового рішення у цивільній справі, так як чинним законодавством встановлено конкретний порядок оскарження таких рішень, а саме в порядку цивільного судочинства за процедурою, визначеною в розділіVII ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно визначився з правовою природою відносин, що є предметом розгляду в рамках даної справи, помилково застосував положення п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України та закрив провадження у справі.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_8 є обґрунтованими, ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року про закриття провадження у справі постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому, за правилом ч. 1 ст. 314 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року про закриття провадження у справі скасувати та направити справу до Деснянського районного суду м. Києва для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: