УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_2, про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 квітня 2015 року за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 квітня 2015 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позов банку задоволено та стягнуто з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 20 червня 2008 року в розмірі 860 212,35 грн. та судовий збір, оскільки спори про захист прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, не підвідомчі третейському суду.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вказана справа не підвідомча третейському суду, оскільки спори щодо захисту прав споживачів не підвідомчі третейському суду відповідно до закону.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 квітня 2015 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 860 212,35 грн. та третейський збір у розмірі 9 002,12 грн.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, представник ПАТ «Укрсоцбанк» подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зазначав, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 не є споживачем послуг в розумінні п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено лише договір поруки на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», а тому на правовідносини між ними дія цього Закону не розповсюджується.

Справа № 755/5926/16
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8177/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Марцинкевич В.А. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 квітня 2015 року відмовити.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2016 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2016 року в частині скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 квітня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 червня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 50 тис. доларів США.

Належне виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором забезпечувалось договором поруки від 20 червня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 Внаслідок невиконання кредитного зобов'язання утворилась заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 квітня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 20 червня 2008 року у розмірі 860 212,35 грн. та судовий збір.

Задовольняючи заяву про скасування рішення третейського суду, суд першої інстанції, виходив з того, що справа, у якій ухвалене рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, не підвідомча третейському суду відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Проте, колегія суддів в повній мірі не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Дійшовши вірного висновку проте, що позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» не можуть бути предметом третейського розгляду, суд не звернув уваги на те, що вказані положення не поширюються на вимоги кредитора до поручителя - ОСОБА_2

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорію справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України № 2983-VI від 3 лютого 2011 року, що набрав чинності 12 березня 2011 року, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» між кредитором та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитор надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитором та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета та підстав позову та незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк чи інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, у п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» міститься визначення терміну «споживач» як фізичної особи, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Таким чином, вищевказаний закон визначає споживачем виключно фізичну особу.

Відповідно до рішення Конституційного Суд України від 10.11.2011 року у справі № 1-26/11 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 23 статті 1, абзацу другого частини четвертої, пункту 2 частини сьомої статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII ( 1023-12 ) у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України дія цього Закону поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту),що виникають як під час укладення,так і виконання такого договору.

ОСОБА_2 є поручителем за договором поруки, укладеним на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_1, а тому на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки він не є споживачем послуг з отримання кредиту.

За змістом правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-580цс17 порука є способом забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з кредитного договору.

Поручитель за змістом договору поруки не є споживачем послуг банку з кредитування, а, навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника у договорі споживчого кредиту, тобто споживача.

Договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов'язку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії.

Отже, поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, оскільки у справі, яка переглядається, договір поруки містить третейське застереження, то спір між банком і поручителем про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту, за виконання зобов'язань за яким останній поручився, підвідомчий третейському суду.

Поручитель не є споживачем послуг банку, оскільки за договором поруки поручитель не звертається до банку з індивідуальним замовленням та не отримує від банку ніякої послуги, а лише відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржника.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що справа, в якій ухвалено рішення Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків відносно ОСОБА_2 не підвідомча третейському суду відповідно до п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Таким чином, апеляційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» підлягає частковому задоволенню, а ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року в частині скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 квітня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню з передачею питання в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року в частині скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 квітня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договоромскасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: