АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Провадження № 22-ц/796/2310/2017 Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - Автокооператив «Мрія», про визнання права власності та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності та виселення, мотивуючи тим, що вона є спадкоємцем племінника ОСОБА_5 за законом, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, який в свою чергу був спадкоємцем першої черги після батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказала, що племінник ОСОБА_5 після смерті батька прийняв спадщину, але оформити документи на спадщину не встиг. До складу спадщини входять: квартира АДРЕСА_1, земельна ділянка площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_2, автомобіль марки «Форд», д.н.з. НОМЕР_1 та гараж НОМЕР_3 в автокооперативі «Мрія». Позивач зазначила, що відповідно до норм діючого законодавства та у встановлені строки вона звернулася до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_5, однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на майно та у зв'язку із зверненням гр. ОСОБА_2 до суду. Вказала, що рішенням Подільського районного суду м. Києва було встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (батьком ОСОБА_5.) у період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2. На даний час відповідачка користується квартирою АДРЕСА_1 на свій розсуд та перешкоджає їй у доступі до спадкового майна. Посилаючись на те, що були порушені її права на спадкування, позивачка просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_2, квартиру АДРЕСА_1, гараж НОМЕР_3 в автокооперативі «Мрія» та зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні зазначеною квартирою, виселивши останню з квартири.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що вона проживала з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1987 року. Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року встановлено факт її проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить - квартира АДРЕСА_1, земельна ділянка, площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_2, автомобіль «Форд», н.з. НОМЕР_1. Позивачка за зустрічним позовом вказала, що вона 26 квітня 2013 року звернулася до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Буренко О.М. з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 З аналогічною заявою звернувся також і син померлого ОСОБА_5, однак оформити спадщину після смерті батька він не встиг, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_1. З заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 до нотаріальної контори звернулася також ОСОБА_4 Позивачка вважає, що майно, набуте ОСОБА_5 у період з 1987 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 є їх спільним майном, оскільки вона з померлим проживали однією сім'єю, а майно придбане в результаті їх спільної праці. Крім того, зазначала, що під час спільного проживання 27 липня 2007 року був придбаний автомобіль «Форд», д.н.з. НОМЕР_1. Посилаючись на вищезазначене, позивачка просила визнати автомобіль «Форд», д.н.з. НОМЕР_1, квартиру АДРЕСА_1, земельну ділянку, площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_2, автомобіль «Форд», д.н.з. НОМЕР_1, спільною сумісною власністю її та ОСОБА_6 та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири та на 1/2 частину спірної земельної ділянки та визнати за нею право власності на автомобіль «Форд», д.н.з. НОМЕР_1.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року позовні вимоги з ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - Автокооператив «Мрія», про визнання права власності та виселення задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,10 гектарів, кадастровий номер НОМЕР_4, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (тридцять сім). Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 53,73 кв.м. У решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності задоволено частково. Визнано право власності за ОСОБА_2 на автомобіль Ford Fusion 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1. У решті зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Представник ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін, обґрунтовуючи тим, що судом порушено норми матеріального права, вказує, що суд дійшов невірного висновку про те, що майно набуте у зв'язку з приватизацією не підлягає поділу між особами, які проживали однією сім'єю.

В суді апеляційної інстанції апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представники ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги сторін, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_5. прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 (т.1 а.с. 128 зворот).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_2, автомобіль марки «Форд», д.н.з. НОМЕР_1 та гараж НОМЕР_3 в автокооперативі «Мрія».

ОСОБА_5 звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буренко О.М. про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 128).

З заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 також звернулася ОСОБА_2 26 квітня 2013 року (т.1 а.с. 117 зворот).

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буренко О.М. було відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 117-187).

ОСОБА_5 за життя не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину після померлого ОСОБА_6, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (т.1 а.с. 14).

03 березня 2014 року ОСОБА_4, яка є тіткою ОСОБА_5, звернулася до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 (т.1 а.с. 89).

Першою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_5 (т.1 а.с. 70-116).

22 жовтня 2015 року державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори відмовив ОСОБА_4 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_2, автомобіль «Форд», н.з. НОМЕР_1, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на зазначене майно та у зв'язку зі зверненням ОСОБА_2 до суду (т.1 а.с. 11-13).

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 серпня 1993 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 (т.1 а.с. 16). Дана квартира перейшла у власність ОСОБА_6 в порядку приватизації державного житлового фонду.

Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю від 09 серпня 1997 року власником земельної ділянки площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_6 (т.1 а.с. 19-21).

Як вбачається з свідоцтв про право власності на житло від 12 серпня 1993 року та Державного акту на право приватної власності на землю від 09 серпня 1997 року, квартира та земельна ділянка на праві приватної власності належать ОСОБА_6 та є приватизованими.

За час проживання однією сім'єю 27 липня 2007 року спадкодавцем та ОСОБА_2 було придбано автомобіль «Форд», д.н.з. НОМЕР_1 . (т.1 а.с. 65-66).

Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що власником автомобіля «Форд», д.н.з. НОМЕР_1, є ОСОБА_6 (т.1 а.с. 22).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_6 з ОСОБА_2 у період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 60-61).

Згідно довідки про поховання померлого громадянина на кладовищі м. Києва від 06 березня 2013 року ОСОБА_2 здійснила поховання померлого ОСОБА_6 (т.1 а.с. 67).

Встановлено, що ОСОБА_6 є членом автокооперативу «Мрія», гараж НОМЕР_3 у вказаному автокооперативі був у користуванні останнього у період з 1998 року до смерті ОСОБА_6, було сплачено 5 645 грн. членських внесків. ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_6 своєчасно сплачувала внески, а також приймала активну участь у всіх справах автокооперативу (т.1 а.с. 233).

Як вбачається з матеріалів справи, у ОСОБА_6 не було права власності на даний гараж, оскільки земельна ділянка, на якій розташований спірний гараж не виділена кооперативу «Мрія» у передбаченому законом порядку і кінцеве рішення з цього питання Київською міською державною адміністрацією не прийнято (а.с.46), а тому суд першої інстанції правомірно виключив із поділу майна гараж НОМЕР_3 автокооперативу «Мрія».

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить визнати право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, та на земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_2, посилаючись на те, що зазначені об'єкти були придбані спадкодавцем під час спільного проживання ОСОБА_6 з нею.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи в цій частині та прийшов до правильного висновку про те, що квартира та земельна ділянка є особистою приватною власністю спадкодавця.

Судом встановлено, що право власності на спірну квартиру та земельну ділянку ОСОБА_6 набув у 1993 році та 1997 році в порядку приватизації.

ОСОБА_2 зазначає, що вона проживала із ОСОБА_6 однією сім'єю з 1987 року і тому вважає, що вказане майно повинно бути визнано їх спільною сумісною власністю.

Однак, до вступу в дію в 2004 році Сімейного кодексу України, проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу не мало жодних правових наслідків, оскільки спільним сумісним майном визнавалося лише майно, яке набуте у шлюбі.

Законодавець передбачав спільну часткову власність в разі, якщо особи, які проживали разом, доведуть у якій частині кожним із них було придбано у спільну власність майно або якщо доведуть, що вони спільною працею та спільними зусиллями, а також за рахунок спільних коштів створили спільну власність.

Як вбачається із матеріалів справи, квартира була передана у власність спадкодавця із житлового фонду державної чи комунальної власності в порядку безоплатної приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Земельна ділянка так само була виділена у приватну власність із державного земельного фонду безоплатно, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, а тому підстав для визнання зазначених об'єктів спільною сумісною власністю немає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі..

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :