РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/7483/16-ц

Провадження № 2/643/561/17

29.06.2017 Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - Поліщук Т.В.

за участю секретаря - Стальмакової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Серпомолотовець», третя особа Харківська міська рада про визнання права власності на гараж за набувальною давністю-,

В С Т А Н О В И В:

21.06.2016 ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду з позовом до ОСОБА_2, Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Серпомолотовець», третя особа Харківська міська рада, в якому просить визнати за ним право власності на гаражний бокс НОМЕР_2 з льохом у Обслуговуючому кооперативі «Гаражно-будівельному кооперативі «Серпомолотовець», який розташований за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 3, площею 18 кв.м., за набувальною давністю після смерті діда ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позову зазначив, що покійний дід повністю виплатив пай і набув права власності на свій гараж. Після його смерті єдиним спадкоємцем першої черги залишилася мати позивача, яка своєю заявою відмовилася від гаражу на користь сина - ОСОБА_1

Позивач зазначив, що потребує судового захисту оскільки він звертався до реєстраційної служби із заявою про реєстрацію права власності на гараж, однак йому було відмовлено, оскільки він не сплачував пайовий внесок і не викупив гараж, на момент його сплати був неповнолітнім, тож не набув права власності відповідно до положень Закону України «Про кооперацію».

В судове засідання сторни не з'явилися. Про час та дату слухання справи повідомлені належним чином.

ОСОБА_2 та ОК ГБК «Серпомолотовець» подали до суду заяви, в яких проти задоволення позову не заперечували, просили суд слухати справу без їхньої участі (а.с.64,65).

Представник Харківської міської ради надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та ухвалити рішення згідно чинного законодавства України, яке б не

Представник позивача ОСОБА_4 повністю підтримала позовні вимоги та викладені в позові обставини, просила їх задовольнити. Просила суд справу слухати без участі позивача та його представника, про що надала суду заяву.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача - ОСОБА_3, актовий запис про смерть № 6410 від 18.06.2003 (а.с. 10).

З дружиною - ОСОБА_5, покійний ОСОБА_3 розлучився 02.04.1975 р. (актовий запис № 332) (а.с. 96).

Єдиним спадкоємцем першої черги є донька ОСОБА_2, яка 16.03.2004 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким набула право власності на 1/2 частину двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та автомобіль (а.с.111,112) .

Після смерті ОСОБА_3, мати позивача - ОСОБА_2, звернулась до ГБК із заявою про включення ОСОБА_1 до членів кооперативу та фактично передала йому у власність гаражний бокс НОМЕР_2 з льохом НОМЕР_3. Позивач в свою чергу подав заяву до ГБК про включення його до членів гаражного кооперативу на вказаних умовах. Зазначені заяви сторін були задоволені і позивача включили в члени кооперативу замість його покійного діда і з 30.11.2003 він є членом ОК ГБК «Серпомолотовець» та вважає себе власником гаражного боксу НОМЕР_2 та льоху НОМЕР_3. про що видані з кооперативу відповідні довідки (а.с.34-36).

Постановою нотаріуса 11-ї Харківської державної нотаріальної контори від 23.02.2016 № 841/02-31 було відповідачу ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний гараж за відсутності документів, які посвідчували право власності на майно спадкодавцю (а.с. 37).

Покійний ОСОБА_3 - дід позивача, був членом ГБК «Серпомолотовець», правонаступником якого є відповідач ОК ГБК «Серпомолотовець» та власником гаражного боксу НОМЕР_2, вартість якого була сплачена ним протягом 1985-1990 років.

Відповідно до положень ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» та ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до набрання чинності ЦК України - до 01.01.2004 р., член ГБК, який повністю виплатив свій пай за гараж, наданий йому у користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатися ним на свій розсуд. Така ж правова позицій була викладена і у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 28.06.1991 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ пов'язаних із діяльністю гаражно-будівельних кооперативів».

Відповідач ОСОБА_2 відмовилась на користь позивача від гаражного боксу, вартість якого виплатив покійний дід, і ОСОБА_1 з 30.11.2003 є членом гаражно-будівельного кооперативу, набув право власності на свій гаражний бокс відповідно до положень статуту кооперативу. ОК ГБК «Серпомолотовець» позивачу видані усі необхідні довідки, на ім'я позивача був виготовлений технічний паспорт на гараж (а.с. 38-39).

Гаражно-будівельний кооператив був створений у 1984 році.

На підставі рішення Виконкому Харківської міської ради від 24.07.1985 р. № 280-4 гаражно-будівельному кооперативу було відведено земельну ділянку у постійне користування та видано акт про відвід землі.

Відповідно до п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, які отримали земельні ділянки у користування, зберігають права на ці земельні ділянки.

Актом державної приймальної комісії від 25.09.1990 № 499 було прийнято в експлуатацію закінчені будівництвом гаражні бокси у вказаному кооперативі. В 1992 правонаступником ГБК «Серпомолотовець» став ОК ГБК «Серпомолотовець». В 2010 були внесені зміни до статуту ГБК.

Згідно п. 3.5., п. 3.7. статуту ГБК член кооперативу може вибувати та замість нього можливо прийняття нового члена кооперативу і новий член кооперативу набуває прав та обов'язків визначених статутом. За п. 3.6. статуту кооперативу в редакції 1992 р. пай померлого переходить до його спадкоємців і вони мають переважне право на вступ до членів кооперативу.

Згідно положень ст. 21 статуту ГБК у редакції 2010 р. член кооперативу має право на набуття права власності на гаражні бокси, що знаходяться у його користуванні. Порядок вступу до членів ГБК регулюється розділом цього 5 статуту.

Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 16 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із засобів захисту цивільних прав є його визнання.

Згідно ст.ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст. ст. 1258, 1261, 1268, 1272ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу - 6 місяців з моменту відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. ст. 316, 328, 392 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та роз'яснень Міністерства юстиції України від 22.06.2007 р. № 19-32/30 державна реєстрація прав проводиться на підставі зокрема і рішень судів, що набрали законної сили.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, набуває на нього право власності. Особа, яка заявляє про давність володіння може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Ст. 397 ЦК України встановлено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Відповідно до роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п. 9, п. п. 11-14) визначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

В роз'ясненнях Міністерства юстиції України від 13.10.2011 року «Про деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» зазначено наступне.

У випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

П.П. 8, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 28.06.1991 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» встановлено наступне, що справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. Вимоги про неправильність відмови у прийомі в члени гаражно-будівельного кооперативу підлягають задоволенню лише у тому разі, коли право на вступ до кооперативу виникає з цивільних правовідносин. Зокрема, таке право виникає в особи, якій членом ГБК відчужено гараж. При виході з ГБК член кооперативу вправі одержати пай або провести на свій розсуд відчуження гаража іншій особі, якщо до виходу вніс повністю пай. У спорах між спадкоємцями члена кооперативу про перевагу на вступ до кооперативу і право на гараж належить, зокрема, враховувати, кому з них член кооперативу заповів гараж, а при відсутності такого спадкоємця - в кого більша частка в спадщині, хто проживав із спадкоємцем і користувався гаражем або здійснював за ним догляд, якщо він має передбачений статутом кооперативу автотранспортний засіб.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Станом на 2003 рік було чітко визначено оформлення в нотаріальному порядку тільки договорів купівлі-продажу житлових будинків, і не було будь-яких заборон по переходу права власності на об'єкт нерухомого майна у вигляді гаражного боксу і не вимагало його обов'язкової реєстрації в державних органах.

Позивач прийняв фактично у спадщину той пай, який був сплачений покійним дідом - ОСОБА_3, добросовісно та відкрито володіє спірним гаражем в ОК ГБК «Серпомолотовець» більше ніж 10 років, а отже набув право власності на гаражний бокс НОМЕР_2 в цьому кооперативі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 11, 57, 58, 60, 79, 84, 88, 209, 212, 214-216, 218, 222, ЦПК України, суд -

,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за позивачем, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1), право власності на гаражний бокс НОМЕР_2 у Обслуговуючому кооперативі «Гаражно-будівельному кооперативі «Серпомолотовець», який розташований за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 3, площею 18 кв.м., за набувальною давністю після смерті діда ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.В. Поліщук