Справа № 347/2309/16
Провадження № 22-ц/779/1102/2017
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І. М. І.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів Девляшевського В.А., Матківського Р.Й.

секретаря Капущак С.В.

за участю апелянта ОСОБА_2

позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною власністю, визнання права власності на частку цього майна, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, визнання житлового будинку об'єктом спільної часткової власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 25 травня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що вона разом із дітьми проживає у житловому будинку АДРЕСА_1, в якому також зареєстрована її мати - відповідач по справі ОСОБА_2 Даний будинок належить до колгоспному двору, головою якого являється ОСОБА_2, що зазначено в свідоцтві про право приватної власності на будинковолодіння. Станом на 15 квітня 1991року у цьому господарстві були зареєстровані та проживали сторони по справі та після припинення колгоспного двору з 15 квітня 1991 року і по даний час вона(позивачка) зареєстрована та проживає в ньому, тобто вона та відповідачка являються співвласниками даного майна та їх частки є рівними по 1/2 частині. Проте відповідачка не визнає на частку її в цьому майні та чинить дії, які спрямовані на позбавлення її (позивачки) можливості проживати у цьому господарстві, чим порушує її права, як співвласника майна. Позивачка також зазначала, що вкладала значні кошти в ремонт даного будинку, здійснює за ним догляд, обробляє земельну ділянку.

Посилаючись на наведене просила визнати вказаний житловий будинок об'єктом спільної часткової власності сторін в рівних долях по 1/2 частині цього майна; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право особистої власності ОСОБА_2 в цілому на вказане будинковолодіння, оскільки на момент видачі цього свідоцтва позивачка була неповнолітньою і мала право на обов'язкову частку цього майна, тобто видачею цього свідоцтва порушено її право на частку в даному майні, як члена колгоспного двору. Просила поновити строк звернення до суду, оскільки він пропущений з поважних причин, так як про існування даного свідоцтва позивачка дізналася у жовтні 2016 року, коли знайшла його серед документів у будинку.

Рішенням Косівського районного суду від 25 травня 2017 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду.

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право особистої власності ОСОБА_2 в цілому на будинковолодіння за АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, видане 21 листопада 1989 року виконавчим комітетом Косівської районної ради, Івано-Франківської області на підставі рішення виконкому Косівської районної ради від 11 жовтня 1989року за №144 і зареєстрованого в реєстровій книзі за №1220 Коломийським МБТІ Івано-Франківської області.

Визнано вказаний житловий будинок об'єктом спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних долях по 1/2 частині (половині) цього нерухомого майна.

На вказане рішення відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, що вона на даний час є головою колгоспного двору, оскільки така суспільна категорія перестала існувати з 15 квітня 1991 року. Вона є одноосібним власником житлового будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності, яке не оскаржувалося. Суд не звернув увагу, що свідоцтво про право власності видано на підставі рішення виконкому Косівської районної ради №144 від 11.10.1989 року, яке також ніким не оскаржувалось. Зазначає, що висновок суду про те, що станом на 15 квітня 1991 року двір відносився до суспільної категорії колгоспний двір і ОСОБА_3 була членом цього двору, є помилковим, оскільки колгоспний двір перестав існувати з 21.11.1989 року - з моменту видачі свідоцтва про право власності. Землю під будинком вона теж приватизувала 09.11.1994 року на підставі державного акту. Стверджує, що суд незаконно не взяв до уваги її заяву про застосування позовної давності, оскільки позивачка пропустила трирічний строк позовної давності. Вважає, що суд незаконно прийняв до розгляду зміни до позовної заяви. Зазначає, що суд взяв до уваги неправдиві довідки Старокутської сільської ради про те, що в будинку вона не проживає, оскільки іншого житла вона не має.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, викладених у ній.

Позивач ОСОБА_3 заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила її відхилити, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що свідоцтво про право особистої власності ОСОБА_2 в цілому на будинковолодіння за АДРЕСА_1, видане 21 листопада 1989 року виконавчим комітетом Косівської районної ради, є незаконним, оскільки в ньому не вказано позивачку, як іншого члена колгоспного двору, яка на час видачі свідоцтва була зареєстрована та проживала в ньому, тобто володіла обов'язковою часткою майна колгоспного двору. Вказаний будинок є об'єктом спільної часткової власності сторін по справі, кожній з яких належить по ? частині будинку. Суд дійшов висновку, що позивачка з поважних причин пропустила строку звернення до суду з позовом, тому він підлягає поновленню.

З таким висновком погоджується також і колегія суддів.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3.(дівоче прізвище «ОСОБА_9») зареєстрована та проживає у житловому будинку АДРЕСА_2. В цьому ж будинку зареєстровані також її мати - ОСОБА_2, а також діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджується долученими до матеріалів справи довідками, виданими виконкомом Старокутської сільської ради Косівського району.

Згідно копії свідоцтва про право приватної власності на будинковолодіння від 21.11.1989 р. вбачається, що даний житловий будинок належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_2 в цілому.

У п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Згідно із ч.1 ст.120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору ( ч.1ст.121 ЦК УРСР)

Частиною 2 ст.123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) зазначено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Судом встановлено, що на час видачі свідоцтва про право приватної власності ОСОБА_2 на колгоспний двір - 21.11.1989 року позивачці ОСОБА_3 ще не виповнилось 16 років, тобто вона являлась неповнолітнім членом даного колгоспного двору, якій згідно діючих на той час норм ЦК УРСР належала частка в даному майні. Жодних доказів про те, що ОСОБА_3 до 15 квітня 1991 року втратила право на частку в майні колгоспного двору суду не представлено та не доведено відповідачкою в судовому засіданні.

Із довідок, виданих виконкомом Старокутської сільської ради від 28.12.2016 р. та 28.02.2017 р. вбачається, що згідно погосподарських книг господарство по АДРЕСА_1 належить до суспільної групи колгоспники та станом на 1991 рік в ньому були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_6 На даний час в господарстві зареєстровані ОСОБА_2 - голова двору, ОСОБА_3 - дочка та внуки: ОСОБА_4, ОСОБА_5

Із наведеного вбачається, що ОСОБА_3, як член колгоспного двору, завжди була зареєстрована та проживала у даному господарстві і проживає там по даний час.

Також суд взяв до уваги й те, що згідно відомості про забезпечення житловою площею від 28.11.2016 р. №3489 Старокутської сільської ради Косівського району, відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована у спірному господарстві, але в ньому не проживає. У даному господарстві зареєстрована та проживає неповнолітня дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому суд врахував також інтереси дитини та її незабезпечення іншим житлом.

Враховуючи наведене, правильно застосувавши норми матеріального права, суд вірно визнав незаконним та скасував свідоцтво про право особистої власності ОСОБА_2 в цілому на будинковолодіння за АДРЕСА_2, видане 21 листопада 1989 року виконавчим комітетом Косівської районної ради, оскільки таким свідоцтвом порушується право власності позивачки.

Виходячи з рівності часток усіх членів колгоспного двору суд правильно визнав житловий будинок за АДРЕСА_1 об'єктом спільної часткової власності сторін по справі в рівних долях по 1/2 частині.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала у спірному будинку, вважала себе членом даного колгоспного двору, якій належить відповідна частка в майні, про наявність оспорюваного свідоцтва вона дізналась тільки у жовтні 2016 року, то суд вірно поновив строк звернення до суду з позовом, як такий, що пропущений з поважних причин.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що суд незаконно не взяв до уваги її заяву про застосування позовної давності, оскільки позивачка пропустила трирічний строк позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки суд вірно встановив, що строк позовної давності пропущено з поважних причин, тому порушено право позивачки підлягає захисту.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що суд незаконно прийняв до розгляду зміни до позовної заяви, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки позивачка подала суду заяву про збільшення позовних вимог у порядку, встановленому процесуальним законом.

Що стосується доводів апелянта про те, що суд взяв до уваги неправдиві довідки Старокутської сільської, то такі доводи голослівні та нічим не підтверджуються.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду, оскільки вони були предметом розгляду у суді і їм судом дана належна оцінка.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості.

Підстав для його скасування та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Косівського районного суду від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

В.А. Девляшевський

Р.Й. Матківський