Номер провадження: 22-ц/785/405/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г.,

ОСОБА_2,

при секретарі - Сідлецькій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 6 березня 2014 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що 12 травня 2012 року передав ОСОБА_4 в позику грошові кошти в сумі 960000,00 грн. на строк до 17 травня 2013 року, на підтвердження передачі коштів та умов повернення таких отримав від ОСОБА_4 розписку. ОСОБА_5 12 травня 2012 року надав гарантійний лист на повернення ОСОБА_4 взятих в позику грошових коштів та зобовязався сплатити компенсацію в сумі 100000,00 грн. у разі не повернення коштів. Посилаючись на неповернення суми позики, позивач ОСОБА_3 після уточнення вимог просив стягнути на свою користь з відповідача ОСОБА_4 борг за договором позики в сумі 960000,00 грн., 3% річних в сумі 87820,27 грн., проценти за користування коштами в сумі 287600,00 грн., стягнути з відповідача ОСОБА_5 за гарантійним листом компенсацію в сумі 100000,00 грн., стягнути з ОСОБА_4 судові витрати (т.1 а.с.2-4, 141-145).

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2015 року (описку в даті ухвалення рішення виправлено ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 6 серпня 2015 року) стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в сумі 960000,00 грн., 3% річних в сумі 87820,27 грн., проценти за користування коштами в сумі 287600,00 грн., судові витрати в сумі 3654,00 грн.; в задоволенні вимог до ОСОБА_5 відмовлено (т.1 а.с.161-164,184).

В апеляційній скарзі представник в інтересах ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Неправильність рішення суду апелянт мотивував неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори (п.1 ч.2 ст.11 ЦПК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обовязку в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК України).

У письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян (п.3 ч.1 ст.208 ЦК України). Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (ч.1 ст.218 ЦК України).

ОСОБА_3 предявлено до суду позов про стягнення, зокрема, з ОСОБА_4 боргу за договором позики грошових коштів. Договір позики укладено в усній формі, однак недодержання сторонами письмової форми договору позики як правочину не має наслідком його недійсність.

Таким чином, на підставі договору між сторонами виникли правовідносини позики грошових коштів.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) (ст.1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ст.1047 ЦК України).

При укладенні договору позики грошових коштів між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 письмової форми договору не дотримано, проте на підтвердження укладення договору позики та його умов представлено розписку позичальника ОСОБА_4, яка посвідчує передання їй ОСОБА_3 960000,00 грн. Оригінал боргової розписки позикодавцем ОСОБА_3 надано суду та, відповідно, приєднано до матеріалів справи (оригінал розписки: т.1 а.с.121).

Частиною статті 509 ЦК України передбачено, що з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, виникають зобовязання, які в силу положень статті 526 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк виконання боржником обовязку сторони договору позики визначили 17 травня 2013 року.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Сторони договору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не встановили розмір процентів за користування коштами, відтак, ОСОБА_3 як позичальник має право на одержання процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він повинен сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сторони договору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не встановили договором розмір процентів для застосування відповідальності за порушення грошового зобовязання, відтак, ОСОБА_3 як кредитор має право вимагати сплати 3% річних від простроченої суми.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції визначився зі спірними правовідносинами та нормами матеріального права, що такі регулюють, дійшов обґрунтованого висновку про невиконання зобовязання, права ОСОБА_3 на повернення позики, отримання процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, 3% річних від простроченої суми та, відповідно, обовязку ОСОБА_4 виконати зобовязання належним чином. Сума позики підтверджена розпискою, розмір процентів за користування коштами та 3% річних від простроченої суми розраховані правильно.

Рішення суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в справах №6-37цс15, №6-36цс14 тощо.

Згідно доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 не отримувала від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 960000,00 грн., не писала будь-яких розписок на посвідчення передання їй грошових коштів.

В порядку перевірки доводів апеляційної скарги ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року призначено та проведено судову почеркознавчу експертизу підпису на запису «Паярелі Наталія Степанівна» на розписці від 17 травня 2012 року про одержання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 в борг грошових коштів в сумі 960000,00 грн. (т.1 а.с.316-317).

Згідно висновку №115/02 від 19 травня 2017 року судово-почеркознавчої експертизи, проведеної експертом Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України:

рукописний запис «Паярелі Наталія Степанівна» у розписці про одержання в борг 960000,00 грн. від 17 травня 2012 року (матеріали цивільної справи №22-ц/785/6626/15, т.1 а.с.121), укладеній та підписаній від імені ОСОБА_4, розміщений нижче друкованого тексту в графі «підпис», виконаний ОСОБА_4;

вирішити питання про те, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_4 у наданій на експертизу розписці про одержання в борг 960000,00 грн. від 17 травня 2012 року (т.1 а.с.121), розміщений нижче друкованого тексту в графі «підпис», самою ОСОБА_4 або іншою особою, не виявляється можливим з причин, викладених у пункті 2 дослідницької частини висновку (т.2 а.с.22-26).

За змістом пункту 2 дослідницької частини висновку №115/02 від 19 травня 2017 року при дослідженні підпису оцінка результатів порівняльного дослідження дозволяє дійти висновку, що ні збіжні, ні розбіжні ознаки не утворюють сукупності, достатньої для якого-небудь (позитивного чи негативного) висновку про виконання досліджуваного підпису самою ОСОБА_4; викладене пояснюється тим, що збіжні ознаки хоч і чисельні, але за своїм обємом та значущістю не утворюють сукупності, яка індивідуалізує підписний почерк виконавця; виявити більшу кількість ідентифікаційних ознак не вдалося у звязку з малим обсягом графічного матеріалу, який міститься у короткому та конструктивно простому досліджуваному підпису; в свою чергу розбіжні ознаки не вдалося оцінити однозначно, оскільки вони можуть бути повязані як з навмисною зміною ОСОБА_4 ознак підписного почерку, так і виконанням цього підпису іншою особою; проведення дослідження було ускладнено недостатньою кількістю порівняльного матеріалу (запитані експертом вільні зразки підпису ОСОБА_4 у розпорядженні суду відсутні) (т.2 а.с.22-26).

Незважаючи на те, що експерту не виявилось за можливе вирішити питання про те, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_4 на розписці самою ОСОБА_4, експертиза все ж приймається судом як доказ правовідносин позики грошових коштів, оскільки експертом зроблено однозначний висновок про те, що рукописний запис «Паярелі Наталія Степанівна» у розписці про одержання в борг 960000,00 грн. від 17 травня 2012 року, укладеній та підписаній від імені ОСОБА_4, розміщений нижче друкованого тексту в графі «підпис», виконаний ОСОБА_4.

Таким чином, ОСОБА_4 не спростовано розписку позичальника, яка у сенсі положень частини 2 статті 1047 ЦК України посвідчує передання їй ОСОБА_3 визначеної у розписці грошової суми. Оригінал боргової розписки знаходився у ОСОБА_3, що є підтвердженням неповернення боргу, та був переданий суду для приєднання до матеріалів справи (т.1 а.с.121).

Правові підстави для відмови в позові до ОСОБА_4 відсутні.

Судові витрати судом першої інстанції розподілено відповідно до положень частини 1 статті 88 ЦПК України.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2015 року в частині відмови в задоволенні вимог до ОСОБА_5 не оскаржено, відповідно до положень статті 303 ЦПК України при даному апеляційному перегляді справи рішення в частині вимог до ОСОБА_5 не перевіряється.

.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

ОСОБА_2