УхвалА

іменем україни

10 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування»про стягнення невиплаченого страхового відшкодування та штрафних санкцій за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 27 грудня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «Volkswagen LT 32», номерний знак НОМЕР_1, та належного йому автомобіля «Lexus LX 470», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, унаслідок чого його транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 5 березня 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України та накладено адміністративне стягнення.

Зазначав про те, що його цивільно-правова відповідальність у добровільному порядку була застрахована у приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Альфа Страхування» (далі - ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування»), що підтверджується договором добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу від 8 жовтня 2014 року. У строк та в порядку, визначеному вказаним страховим договором, він повідомив ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» про настання страхового випадку. Пошкоджений транспортний засіб було надано для огляду представнику страховика та складено протокол його огляду від 22 січня 2015 року. Вартість відновлювального ремонту належного йому автомобіля відповідно до звіту про оцінку автомобіля від 17 квітня 2015 року становила 166 447 грн 88 коп. з урахуванням фізичного зносу або 368 416 грн 77 коп. без урахування коефіцієнту фізичного зносу.

16 січня 2015 року листом ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» повідомлено його про необхідність надати відповідні документи для проведення страхових виплат. Листом від 18 березня 2015 року страховик підтвердив, що ним надано усі необхідні документи по страховому випадку та повідомив його про прийняття рішення про продовження строку до шістдесяти робочих днів на прийняття рішення для проведення страхових виплат. Листом від 22 червня 2015 року страховик повідомив його про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки вважав, що ОСОБА_5 залишив місце ДТП, чим порушив п. 2.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, вчинивши відповідне адміністративне правопорушення. Такими діями ОСОБА_5 перешкодив працівникам Державної автомобільної інспекції України провести його огляд на предмет наявності ознак сп'яніння, а невиконання пп. 13.1.3а ч. ІІ вказаного договору добровільного страхування призвело до введення в оману компетентних органів та страховика щодо особи, яка керувала автомобілем «Lexus LX 470», номерний знак НОМЕР_2, в момент вчинення ДТП.

Вважав, що відмова страховика у виплаті йому страхового відшкодування є безпідставною та необґрунтованою, оскільки порушує його майнові права та положення Закону України «Про страхування».

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просив суд стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» на його користь невиплачене страхове відшкодування у розмірі 246 298 грн 17 коп., пеню за прострочення сплати страхового відшкодування, передбаченого умовами договору страхування, у розмірі 131 475 грн 99 коп., інфляційні втрати у розмірі 97 097 грн 73 коп., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 9 048 грн 93 коп., а всього 483 920 грн 81 коп. Також просив стягнути з відповідача витрати з оплати судової автотоварознавчої експертизи й витрати з оплати правової допомоги.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» на користь ОСОБА_4 суму невиплаченого страхового відшкодування у розмірі 246 298 грн 17 коп., пеню за прострочення сплати страхового відшкодування, у розмірі 131 475 грн 99 коп., інфляційні втрати у розмірі 97 097 грн 73 коп., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 9 048 грн 93 коп., судовий збір у розмірі 4 839 грн 21 коп., витрати з оплати судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 1 500 грн, витрати з оплати правової допомоги у розмірі 2 700 грн 97 коп., а всього 492 961 грн. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд.

ОСОБА_4 судові рішення не оскаржив.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суди, вірно застосувавши положення ст. ст. 625, 988, 990 ЦК України, Закону України «Про страхування», умови договору страхування, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що страховик не здійснив ОСОБА_4 виплату страхового відшкодування, тому, крім страхової виплати, стягнули з ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» суми на підставі ст. 625 ЦК України з урахуванням строку, у межах якого страхова компанія мала виплатити позивачу страхове відшкодування. Крім того, за несвоєчасне виконання страховою компанією взятих на себе зобов'язань по виплаті страхового відшкодування суди стягнули з відповідача пеню, що передбачено договором добровільного страхування.

Суди дійшли вірного висновку про безпідставність доводів страховика про те, що під час вчинення ДТП належним позивачу автомобілем керував ОСОБА_6, оскільки постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 січня 2015 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_6 за порушення ст. 124 КУаП закрито у зв'язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Судом встановлено, що ОСОБА_6 під час ДТП знаходився на пасажирському сидінні, а керував транспортним засобом ОСОБА_5, якого постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 5 березня 2015 року визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України та накладено адміністративне стягнення. Отже, вищевказані обставини відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що безпідставними є посилання відповідача, що ОСОБА_5 залишив місце ДТП, так як постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 березня 2016 року справу про адміністративне правопорушення за ст. 122-4 КУаП щодо ОСОБА_5 закрито у зв'язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, яку при апеляційному перегляді, постановою апеляційного суду Черкаської області від 4 серпня 2016 року, скасовано, провадження у справі закрито за відсутністю у діях ОСОБА_5 складу адміністративного правопорушення.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного стягнення витрат на правову допомогу, безпідставні, оскільки суди вірно керувались при цьому нормами ст. ст. 44, 88 ЦПК України, Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик