Справа № 196/2091/13-ц
№ провадження 2/196/9/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року смт. Царичанка Дніпропетровської області

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Бойка Ю.О., з участю секретаря судового засідання Кузнецової Г.С., позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представників відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення суми позики та процентів за договором позики від 01.02.2011 року, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсним договору позики від 01.02.2011 року, а також за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору позики від 01.02.2011 року в частині визнання поручителем, та врахувавши складність справи, у зв'язку з чим відкладаючи, як виняток, складання повного рішення на строк не більше як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи, забезпечивши проголошення вступної і резолютивної частини рішення згідно ст. 209 ч.3 ЦПК України,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, предмет якого склали вимоги про стягнення з відповідачів 103000 грн. (суму позики та проценти за договором позики від 01 лютого 2011 року) та стягнення з відповідачів 6300 грн. (проценти за договором позики від 13.05.2012 року). Клопоталася про стягнення з відповідачів судові витрати (правова допомога, судовий збір).

Свої позовні вимоги обґрунтовувала посиланням на ст.ст. 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України.

Як на докази посилалася на такі документи: розписка ОСОБА_5 від 01 лютого 2011 року (а.с. 5, 21); розписка ОСОБА_5 від 13.05.2012 року (а.с. 6, 22); квитанція №127 юридичної консультації Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська (а.с. 7, 24); квитанція №128 юридичної консультації Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська (а.с. 8, 23); паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_1 з довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с. 20).

В обґрунтування позовних вимог вказувала на таке.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є знайомими її дочки.

У лютому 2011 року відповідачі звернулися до неї з проханням позичити їм гроші в сумі 24000 грн.

Вона погодилася і 01 лютого 2011 року передала відповідачу гроші в сумі 24000 грн., а відповідач ОСОБА_5 у підтвердження укладеного між ними договору позики надав їй розписку, в якій зазначив, що взяв у неї у борг 24000 гривень від 10 відсотків у місяць і зобов'язався повернути борг до 01 листопада 2012 року.

У зв'язку з тим, що гроші у борг відповідач ОСОБА_5 брав у неї в інтересах сім'ї, його жінка, відповідачка ОСОБА_6, виступила поручителем у свого чоловіка, про що 01 лютого 2011 року склала і надала їй розписку, в якій зазначила, що є поручителем свого чоловіка ОСОБА_5 та його борг підтвердила.

13 травня 2012 року відповідач ОСОБА_5 знов звернувся до неї з проханням дати йому у борг 7000 грн. від 10 відсотків у місяць. Позивачка погодилася і дала йому гроші у сумі 7000 грн.

У підтвердження укладеного між ними договору позики, відповідач надав їй розписку від 13 травня 2012 року, в якій зазначено, що він бере у неї у борг 7000 грн. під 10 відсотків у місяць та зобов'язується повернути борг 01 вересня 2012 року.

Відповідачка ОСОБА_6 знов виступила поручителем у свого чоловіка, про що склала розписку від 13.05.2012 року, в якій зазначила, що є поручителем у свого чоловіка і його борг підтвердила.

Позивач вказує на те, що вона довіряла відповідачам і тому уклала з ними договори позики від 01 лютого 2011 року і 13 травня 2012 року та сподівалася, що вони повернуть їй борг у вказані у розписках строки - 01 вересня 2012 року та 01 листопада 2012 року.

Позивач переконаний, що між нею і відповідачем ОСОБА_5 були укладені договори позики, які відповідають усім нормам і вимогам закону, посилаючись на ст.ст. 1046, 1047, 148, 1049 ЦК України.

За розрахунком позивача на час звернення до суду сума позики за договором позики від 01 лютого 2011 року складає 24000 грн., а сума процентів - 84000 грн. (з розрахунку 10% на місяць), а всього 108000 грн.

Також позивач зазначив, що у жовтні 2012 року відповідач ОСОБА_5 за договором позики від 01 лютого 2011 року повернув 5000 грн. (частину суми процентів), а залишок - 108000 грн. до теперішнього часу не повернув.

ОСОБА_1В, вказала, також, на те, що за договором позики від 13 травня 2012 року відповідач ОСОБА_5 у лютому 2013 року віддав їй 7000 грн., а проценти по договору у сумі 6300 грн. (за користування чужими грішми протягом 9 місяців) так і не повернув.

Вказала й на те, що вона неодноразово зверталася до відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з проханням виконати умови укладених між ними договорів позики від 01.12.2011 року і 13.05.2012 року та повернути їй суми боргу і проценти, однак на її прохання вони не реагують.

Звертає увагу на те, що вона є людиною похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждає низкою хвороб. Через невиконання відповідачами умов договору і неповажного відношення до її звернень, стан її здоров'я погіршився.

Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.10.2014 року прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання договору позики частково недійсним. Цією ж ухвалою суду прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним. Зустрічні позови відповідачів об'єднані в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 про стягнення суми позики і процентів за договором позики.

ОСОБА_5 свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що ним особисто ніколи не писалися розписки від 01.02.2011 року та від 13.05.2012 року, а також ним ніколи вони не підписувалися, тому відсутнє його волевиявлення на їх складання. Посилаючись на ст.ст. 203, 215, 1047 ЦК України просив визнати недійсним договір позики, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 згідно розписки від 01.02.2011 року, а також просив визнати недійсним договір позики, що укладений між ОСОБА_1 та ним, ОСОБА_5, згідно розписки від 13.05.2012 року.

ОСОБА_6 свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що нею ніколи не укладався письмовий договір поруки щодо позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 згідно розписок від 01.02.2011 року та від 13.05.2012 року. Посилаючись на ст.ст. 3,8, 19, 22, 55 Конституції України, ст.ст. 13, 546, 547, 548, 1047 ЦК України просила визнати неукладеним договір поруки між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 згідно розписок про взяття грошей в борг від 01.02.2011 року та від 13.05.2012 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

Дана справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 лютого 2011 року у розмірі 20957,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13 травня 2012 року у розмірі 6300 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання договору позики частково недійсним відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

20 квітня 2016 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Дербенцевої Т.П., суддів: Гвоздика П.О., Карпенко С.О., Наумчука М.І., Попович О.В., - касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема: рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року скасовано у частині вирішення позову про стягнення сум за розпискою від 01 лютого 2011 року, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Дійшовши висновку, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів (висновки Верховного Суду України, викладені в постанові № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року), суд касаційної інстанції встановив таке.

01 лютого 2011 року ОСОБА_1 надала в позику ОСОБА_5 24000 грн. із строком повернення до 01 листопада 2012 року, на підтвердження чого ОСОБА_5 надав їй розписку. ОСОБА_6 виступила поручителем зобов'язань свого чоловіка ОСОБА_5, про що 01 лютого 2011 року було складено розписку.

13 травня 2012 року ОСОБА_1 надала в позику ОСОБА_5 7000 грн. зі сплатою 10% у місяць зі строком повернення боргу 01 вересня 2012 року, про що була складена розписка. ОСОБА_6 поручилася за даний борг, про що 13 травня 2012 року була складена відповідна розписка.

У жовтні 2012 року ОСОБА_5 за договором позики від 01 лютого 2011 року повернув 5000 грн. на погашення частини суми процентів, а в лютому 2013 року за договором позики від 13 травня 2012 року ОСОБА_5 повернув 7000 грн. основної суми боргу.

Оспорюваним за доводами касаційної скарги є визначення судами розміру процентів за боргом, який виник із розписки від 01 лютого 2011 року.

Суд касаційної інстанції дійшов переконання, що беручи до уваги різну правову природу процентів на суму позики, передбачених ст. 1048 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, їх ототожнення судом у справі та визначення розміру плати за користування позикою згідно розписки від 01 лютого 2011 року за ст. 625 ЦК України, а не в порядку ст. 1048 ЦК України, є неправильним.

Правильний розрахунок процентів на суму позики за розпискою від 01 лютого 2011 року впливає на загальну суму боргу за тілом позики з урахуванням 5000 грн., які позичальник повернув.

Тому в частині вирішення позову про стягнення сум за розпискою від 01 лютого 2011 року касаційний суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції зав ст. 338 ЦПК України. В іншій частині судові рішення не оскаржувалися, тому колегією суддів не переглядалися.

Після прийняття до свого провадження та до початку розгляду справи по суті ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 в тій частині, що підлягає перегляду згідно рішення суду касаційної інстанції, зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 01.02.2011 року, складеним у вигляді розписки від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1, з приводу нескладання його ОСОБА_5, а також зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 згідно розписки від 01.02.2011 року в частині визнання поручителем ОСОБА_6.

ОСОБА_5 свої нові зустрічні позовні вимоги обґрунтовував посиланням на ст. 638 ЦК України, вказуючи на те, що у розписці від 01.02.2011 року відсутні обов'язкові істотні умови договору позики: - відсутній посвідчений ним особисто предмет договору позики; - відсутні посвідчені ним особисто умови договору позики; - відсутня його особиста згода на предмет та умови договору позики.

ОСОБА_6 свої нові зустрічні позовні вимоги обґрунтовувала тим, що нею ніколи не укладався письмовий договір поруки щодо позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 згідно розписки від 01.02.2011 року, відсутність якого обумовлена недотриманням вимог статті 638 ЦК України через: - відсутність предмету договору поруки; - відсутність умови договору поруки; - відсутність її згоди на предмет та умови договору поруки.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, яка була допитана в судовому засіданні як свідок, і її представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги та просили стягнути з відповідачів 103000 грн. (суму позики та проценти за договором позики від 01 лютого 2011 року).

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до суду на розгляд справи не з'явилися та клопоталися розглядати справу за участі їх представників. Представники відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 заперечили проти первісного позову, обґрунтовуючи таке доводами зустрічних позовних заяв своїх довірителів. Наполягали на повному задоволенні зустрічних позовних вимог.

Перевіривши справу, вивчивши надані сторонами документи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, з'ясувавши правові позиції учасників процесу, перевіривши доводи сторін, даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 стосовно стягнення суми позики та процентів за договором позики від 01 лютого 2011 року підлягає частковому задоволенню: слід стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 01.02.2011 року 24000,00 гривень суми позики та 9600,00 гривень суми процентів за період з 01.02.2011 року по 01.11.2011 року, а всього - 33600,00 гривень. В іншій частині заявлених вимог слід відмовити.

Також, ОСОБА_5 слід відмовити повністю в зустрічному позові до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 01.02.2011 року складеним у вигляді розписки від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1, з приводу не складання його ОСОБА_5.

Так само ОСОБА_6 слід відмовити повністю в зустрічному позові до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 згідно розписок від 01.02.2011 року в частині визнання поручителем ОСОБА_6.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з такого.

Згідно частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На підставі досліджених в судовому засіданні документів, оцінивши їх як належні та допустимі разом з іншими доказами, суд дійшов висновку, що викладені ОСОБА_1 в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження та є достовірними.

Судом встановлено, що 01.02.2011 року відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які є чоловіком і дружиною, одержали від ОСОБА_1 на умовах позики 24000,00 грн. зі сплатою процентів за користування чужими грошовими коштами із розрахунку 5 % у місяць до 01.11.2011 року (а.с. 5, 21 т.1).

Враховуючи те, що розписки містять виправлення в частині визначення розміру процентів, і спір між сторонами навколо саме розміру процентів не було вирішено, на що вказав касаційний суд, суд дійшов переконання, що серед цифрових значень: 15, 10 і 5, - справедливим буде застосування останнього числового значення процентів за користування чужими грошовими коштами - 5% у місяць, тобто найменше значення цієї істотної умови договору, яка однозначно не викликає сумнівів у суду. При цьому судом враховано, що сторони суду не надали інших доказів щодо визначення розміру процентів та не заявили клопотань про призначення відповідних судових експертиз. З цих причин суд критично оцінює показання ОСОБА_1 як свідка, надані в порядку статті 184 ЦПК України, про те, що ОСОБА_6 спочатку написала в розписці "15%", а потім написала "10%".

Судом взято до уваги те, що згідно частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім'ї, у зв'язку з чим суд дійшов переконання, що договір позики від 01.02.2011 року створив для подружжя солідарний обов'язок щодо виконання договору в розумінні ст.ст. 541, 543 Цивільного кодексу України.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що на підставі частини першої статті 1046 ЦК України та розписки від 01.02.2011 року (а.с. 5, 21 т.1) підлягає стягненню з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 24000,00 грн. одержаного від ОСОБА_1 за договором позики, а також на підставі частини першої статті 1048 ЦК України з відповідачів підлягають стягненню проценти за договором позики із розрахунку 5% у місяць за весь час дії договору, тобто до 01.11.2011 року, в сумі 14600,00 грн.

Однак, враховуючи вказівки касаційного суду про те, що при визначенні суми боргу слід врахувати 5000,00 грн. (частини суми процентів), які позичальник повернув, суд дійшов висновку, що визначений судом розмір процентів за користування чужими грішми за час дії договору повинен бути зменшений на вказану суму грошей.

Всього з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 за договором позики від 01.02.2011 року 24000,00 грн. суми позики та 9600,00 (14600,00 - 5000,00) гривень суми процентів за період з 01.02.2011 року по 01.11.2011 року, а всього - 33600,00 грн.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову за договором позики від 01.02.2011 року в іншій частині, суд виходив з висновку, що такі вимоги позивачем не були доведені.

Стосовно відповідальності боржників за ст. 625 ЦК України за неможливість виконання грошових зобов'язань після закінчення строку дії договору позики, суд дійшов переконання, що з такою вимогою позивач не звертався, а тому суд позбавлений можливості вирішувати таке в силу приписів частини першої статті 11 ЦПК України, згідно яких суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в задоволенні зустрічних позовів, суд виходив з того, що місцевим судом і апеляційним судом в частині судових рішень, що не були скасовані, а також судовим рішенням касаційного суду були встановлені обставини, які спростовують твердження відповідачів, що розписки від 01.02.2011 року ними не писалися і ними не підписувалися, а посилання відповідачів на недотримання вимог статті 638 ЦК України в момент вчинення правочинів 01.02.2011 року спростовується документами (а.с. 5, 21 т.1) та необхідністю врахування висновків Верховного суду України, викладених у постанові № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 по 167,99 грн. на відшкодування частини понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 184, 208-209, 213-215, 292, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 01.02.2011 року 24000,00 гривень суми позики та 9600,00 гривень суми процентів за період з 01.02.2011 року по 01.11.2011 року, а всього - 33600,00 гривень.

В іншій частині заявлених вимог відмовити.

ОСОБА_5 відмовити повністю в зустрічному позові до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 01.02.2011 року складеним у вигляді розписки від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1, з приводу не складання його ОСОБА_5.

ОСОБА_6 відмовити повністю в зустрічному позові до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 згідно розписок від 01.02.2011 року в частині визнання поручителем ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 167,99 грн. на відшкодування частини понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 167,99 грн. на відшкодування частини понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Царичанський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Царичанського районного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_7