Справа № 161/223/17 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/773/893/17 Категорія: 53 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря Лимар Р.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства "Луцький зоопарк" про зміну формулювань причин звільнення, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача на рішення Луцького міськрайонного суду від 24 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 24.04.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не надано доказів наявності порушень з боку відповідача комунального підприємства (далі КП) «Луцький зоопарк» щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, а тому прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для зміни формулювань причин звільнення позивача та відшкодування йому моральної шкоди.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі наказу КП «Луцький зоопарк» №11 від 01.03.2014 року був прийнятий на посаду сторожа, що підтверджується копією його трудової книжки серії БТ-І №8594407 (а.с.9-10).

Наказом КП «Луцький зоопарк» № 94 від 15.08.2016 року позивача ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності, яким до нього, як до сторожа, було застосовано захід стягнення у вигляді оголошення догани (а.с.93).

Згідно із актом від 15.08.2016 року, позивач ОСОБА_1 в присутності головного інженера ОСОБА_4 та бухгалтера ОСОБА_5 отримав копію наказу №94 від 15.08.2016 року та ознайомився з його змістом, проте відмовився поставити свій підпис на оригіналі наказу (а.с.94).

Як вбачається з наказу КП «Луцький зоопарк» №64 від 09.12.2016 року, позивач ОСОБА_1 звільнений з посади сторожа КП «Луцький зоопарк» з 09.12.2016 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України у звязку із систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с.11-12).

Підставою для звільнення позивача за систематичне невиконання покладених на нього трудовим договором обовязків слугувало те, що він 12.11.2016 року під час свого чергування, в порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, які є невідємною частиною до колективного договору, о 18 год. 18 хв. самовільно провів на територію зоопарку сторонню особу, яка перебувала там до 00 год. 55 хв. В цей же день з 18.18 год. до 22.10 год. він залишив своє робоче місце, не здійснював обходів території зоопарку. Крім того, підставою для звільнення слугував раніше виданий КП «Луцький зоопарк» наказ №64 від 09.12.2016 року, яким ОСОБА_1 було оголошено догану.

Той факт, що позивач 12.11.2016 року самовільно провів на територію зоопарку сторонню особу та не здійснював обхід цієї території у вказаний період часу підтверджується копією журналу чергувань працівників зоопарку (а.с.95), та визнанням цих обставин самим позивачем в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи, де він визнав і факт того, що йому було відомо про заборону під час чергування пропускати на територію зоопарку сторонніх осіб. Те, що, як пояснює позивач, до нього у вказаний час приходила його дружина, яка робила йому уколи від болю в спині, нічим не підтверджується і по суті не має правового значення для кваліфікації зазначених дій позивача як порушення трудової дисципліни. Крім цього, як вбачається з записів у згаданому журналі, ОСОБА_1 директором зоопарку пропонувалось дати пояснення з приводу виявлених нею порушень, однак він не надав таких пояснень.

Актом перевірки Державної інспекції України з питань праці додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування КП «Луцький зоопарк» №04-0005/15 від 06.01.2017 року, проведеної за заявою позивача ОСОБА_1, порушень вимог законодавства про працю під час його звільнення виявлено не було (а.с.106-115).

Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Підставою розірвання трудового договору, згідно з положенням п. 3 ст. 40 КЗпП України є систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Підставами припинення трудового договору, згідно з положеннями п. 1 ст. 36 КЗпП України є, зокрема, угода сторін.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Згідно із ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Звертаючись до суду, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що його звільнення мало відбуватися за п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто за угодою сторін, у звязку з чим вважав, що дії відповідача щодо звільнення його на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України є незаконними, а тому він зобовязаний внести відповідні зміни формулювання причин його звільнення з п. 3 ст. 40 КЗпП України на п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Проте, як правильно встановлено місцевим, домовленості сторін щодо припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, для якої характерне вільне волевиявлення обох сторін трудового договору, не було. Отже, дії відповідача щодо звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України у звязку із систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку, з врахуванням раніше застосованого до працівника заходу дисциплінарного стягнення, є законними. Відповідачем в наказі про звільнення дана правильна юридична кваліфікація причини звільнення позивача, у звязку з чим підстави для зміни формулювань причин звільнення в даному випадку відсутні.

Позивачем у відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів неправомірних дій відповідача щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України та не доведено, що він звертався до відповідача із заявою про звільнення за угодою сторін і що така згода роботодавця надавалась, що могло б бути за такого погодження сторін на звільнення позивача за угодою сторін підставою для зміни формулювань причин звільнення.

З огляду на встановлені у справі обставини, правильним є висновок суду про відсутність в розглядуваному випадку передбачених законом підстав для відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачу, оскільки неправомірних дій, з якими позивач повязує такі свої вимоги, відповідачем щодо нього не вчинено.

На підставі викладених обставин, проаналізувавши матеріали справи та виходячи з предмета заявленого позову, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову в задоволенні позову в даній справі відповідає вимогам закону.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 24 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: