Справа № 212/2478/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Пустовіта О.Г.,

при секретарі Конограй В.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_5, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_6 до ТОВ "ОСОБА_7 ІМПОРТ", ТОВ "Герон-Трейд" про визнання частково недійсним договору оренди нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

25 квітня 2017 року представник позивача ОСОБА_5-ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що ОСОБА_5 працює начальником відділу збуту у ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ», що підтверджується копією наказу №7 к від 06.03.2017 року. Його робоче місце розташоване за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Електрозаводська буд. 34, на території колишнього акціонерного товариства «Дизельний завод».

01.08.2016 між ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» та ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» був укладений договір оренди № 1. В п. 1.1. Договору надано визначення Приміщення, як нежитлові будівлі цілісного майнового комплексу, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вулиця Електрозаводська буд. 34, які належать Орендодавцю па праві власності згідно з Договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 29 грудня 2015 року за реєстр № 1248.

21.04.2017 ТОВ "Герон-Трейд" без офіційного (письмового) пояснення за допомогою невідомих осіб заблокувало позивачу та іншим найманим працівникам ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» прохід на територію нежитлових будівель цілісного майнового комплексу, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вулиця Електрозаводська буд. 34, який є предметом оренди за вище вказаним Договором.

Внаслідок зазначених дій, він та інші працівники ТОВ "ОСОБА_7 Імпорт" не були допущені на робочі місця, без будь-яких пояснень, чим було грубо порушено його конституційне право на працю, яке залежить від права Орендаря на використання орендованого майна у своїй підприємницькій діяльності, завдяки якій він та інші працівники мають роботу.

Дії відповідача ТОВ «ГЕРОН ТРЕЙД» стали можливими в наслідок умов договору, які не відповідають вимогам діючого законодавства.

Зокрема, позивач зазначив, що п. 5.3. розділу 5 Договору не відповідає вимогам ст. 759, 797, 546, 560, 572, 570, 573, 782 та 783 ЦК України в частині можливості розірвання Договору в разі порушення Орендарем строку оплати гарантійного платежу, оскільки згідно змісту першого абзацу цього ж пункту гарантійна сума фактично є орендним платежем на майбутнє, а саме за останній місяць терміну дії договору оренди.

Пункт. 7.1.4. не відповідає вимогам ст. 188, 291 ГК України та ст. 782, 783 ЦК України, а п. 7.1.5. не відповідає вимогам зазначених норм матеріального права в частині того, що «додаткова згода Орендаря на таке розірвання непотрібна».

В звязку із наведеним позивач просив суд у відповідності до ст. 203, 215,216 ЦК України визнати частково недійсним укладений 01.08.2016 року між ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» та ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» договір оренди №1 нежитлових будівель цілісного майнового комплексу, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Електрозаводська буд. 34, а саме визнати недійсними:

- п. 5.3. Розділу 5 вказаного Договору в частині, що: «Сторони дійшли згоди, що Орендар до«15» грудня 2016 року включно зобовязаний сплати ти в якості гарантійного забезпечення виконання своїх зобовязань за Договором, гарантійну суму в розмірі місячної орендної плати, яка в подальшому буде зарахована Орендодавцем в рахунок орендної плати за останній місяць строку оренди. Порушення строку оплати гарантійного платежу є підставою для дострокового розірвання Договору в односторонньому порядку з боку Орендодавця».

- підпункт 7.1.2. п. 7.1. Розділу 7 вказаного Договору, відповідно до якого «У випадку прострочення оплати Орендарем орендної плати в повному обсязі більш як на 20 (двадцять) календарних днів, призупинити доступ представників Орендаря до Приміщення до того моменту, поки орендна плата не буде сплачена в повному обсязі»;

- підпункт 7.1.4 п. 7.1. Розділу 7 вказаного Договору, відповідно до якого «Орендар має право відмовитись від Договору і вимагати повернення Приміщення, якщо Орендар прострочив сплату орендних та інших платежів на 30 (тридцять) календарних днів та більше. У цьому випадку Договір вважається розірваним з моменту одержання Орендарем повідомлення Орендодавця про відмову від Договору. Якщо Орендар ухиляється від отримання такого повідомлення, то договір вважається розірваним з дати відправлення такого повідомлення Орендодавцем. Відмова Орендодавця від Договору не звільняє Орендаря від відповідальності за порушення зобовязання»;

- підпункт 7.1.5. п. 7.1. Розділу 7 вказаного Договору в частині, що «додаткова згода Орендаря на таке розірвання не потрібна».

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_6 позов підтримав, навів доводи на підтримку позовних вимог викладені у позовній заяві та пояснив суду, що його довіритель ОСОБА_5 з 06.03.2017 працює начальником відділу збуту у ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ», що підтверджується копією наказу №7к від 06.03.2017. Його робоче місце розташоване за адресою: м. Кривий Ріг, вулиця Електрозаводська буд. 34, на території колишнього Акціонерного товариства «Дизельний завод». 01.08.2016 року між ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» та ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» був укладений договір оренди № 1.

Вважає, що наведені в позові положення Договору, які позивач просить визнати недійсними в звязку з тим, що вони суперечать наведеним в позові нормам ЦК України та ГК України.

Використовуючи положення Договору, які не відповідають вимогам норм матеріального права, а також в порушення умов договору щодо процедури розірвання Договору, 21.04.2017 ТОВ "Герон-Трейд" без офіційного (письмового) пояснення за допомогою невідомих осіб заблокувало позивачу та іншим найманим працівникам ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» прохід на територію нежитлових будівель цілісного майнового комплексу, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вулиця Електрозаводська буд. 34, який є предметом оренди за вище вказаним Договором.

Внаслідок зазначених дій з 21.04.2017 до теперішнього часу, позивач та інші працівники ТОВ "ОСОБА_7 Імпорт" не допускаються ТОВ «ГЕРОН ТРЕЙД» на робочі місця, без будь-яких пояснень, чим було грубо порушено їх конституційне право на працю.

Вважає, що такі дії стали можливі в наслідок використання умов договору, які не відповідають вимогам законодавства.

Не допущені Орендодавцем до предмету оренди, позивач та наймані працівники ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ», відповідно до ст.ст.237,243-244,246 ЦК України, не є представниками ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ», через що представник позивача вважає, що наймані працівники вказаного підприємства не підпадають під дію п.7.1.2. Договору оренди, в звязку з чим їх не допуск на обєкт оренди є незаконним.

Своїми діями відповідач незаконного перешкоджає позивачу та іншими працівниками ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» здійсненню їх законного права на працю та отримання заробітку.

Зазначив, що вищевказаний Договір на теперішній час є дійсним і підстав для припинення його дії на теперішній час не існує.

Представник позивача вважає, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Представник відповідача ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні з тих підстав, що позивачем та його представником було обрано неналежний спосіб захисту його порушених прав. Зазначив, що оспорюваний позивачем договір оренди №1 нежитлових будівель цілісного майнового комплексу від 29 грудня 2015 року, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Електрозаводська, 34 прямо не порушує трудові та конституційні права позивача, через що він не може бути визнаний частково недійсним, вважає, що позивач має право звернутись з відповідними вимогами безпосередньо до свого роботодавця. Також зазначив, що вимога про розірвання договору є безпідставною, оскільки не впливає на трудові права позивача зазначені у його позові.

Представник відповідача ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала проти позову, вважає його необґрунтованим та безпідставним. Вважає, що ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» своїми діями не порушило права позивача, оскільки той уклав трудовий договір саме з ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» і тому перебуває у трудових відносинах з останнім. Також пояснила, що ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» не порушило право позивача на працю, оскільки воно гарантоване державою. Факт припинення з боку ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» допуску ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» на орендовані території не вважає порушенням прав працівників останнього. Вважає такі дії ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» правомірними, оскільки вони стались через неналежне виконання зобовязань за договором оренди. На її думку, ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» не повинно забезпечувати зобовязання взяті на себе ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ». Також пояснила, що посилання позивача на невиконання ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» умов господарського договору є безпідставним, через що, його звернення із вказаним позовом до суду є необґрунтованим. На її думку, позивач помилково вважає себе заінтересованою особою, оскільки умовою звернення до суду є порушення прав та інтересів, але позивачем не зазначено, як саме договір оренди порушує його конституційне право на працю, через що вона вважає, що позивач не є заінтересованою особою в розумінні ст. 215 ЦК України. Позивач обумовлює порушення своїх прав не самим договором, а зобовязанням роботодавця за договором. Також повідомила, що договір оренди між ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» та ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» було розірвано 21.04.2017 в односторонньому порядку, внаслідок невиконання останнім своїх зобовязань за договором, після чого він припинив свою дію. Про розірвання договору був письмово повідомлений поштою директор ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ», яке на її думку, повинно було повідомити своїх працівників про розірвання договору. Вважає, що після припинення Договору оренди позивач та інші працівники ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» не мали права перебувати на обєкті оренди, тому останні з 21.04.2017 року не допускаються ТОВ «ГЕРОНТ ТРЕЙД» на обєкт оренди по теперішній час. Також 06.06.2017 року було підписано акт приймання-передачі, за яким на її думку орендоване майно було повернуто ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ».

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка представник відповідача ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» ОСОБА_2 пояснив суду, що 20.04.2017 та 21.04.2017 він був особисто присутнім при тому, як ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» за допомогою невідомих осіб, заблокувало доступ працівникам ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» на територію підприємства та до їх робочих і особистих речей без будь яких попереджень та без будь-яких пояснень з цього приводу. Через що було викликано наряд поліції, якому він надав заяву про злочин. Також спростував пояснення представників ТОВ «Герон-Трейд» про те, що директор ТОВ «Азія-Трейд Імпорт» ОСОБА_9 20.04.2017 відмовився отримувати листа щодо розірвання договору оренди, через що нібито було складено відповідний акт та пояснив з цього приводу те, що 20.04.2017 директора ТОВ «Азія-Трейд Імпорт» взагалі не було на території дизельного заводу за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Електрозаводська, 34 та повідомив суду, що з цього приводу ОСОБА_9 звернувся до поліції із заявою про злочин щодо підробки документів.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 пояснив суду, що працює на ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» зварювальником та зазначив. 20 квітня 2017 року він та інші працівники відпрацювали зміну за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Електрозаводська, 34. Ніхто з представників ТОВ ГЕРОН ТРЕЙД їм не повідомляв нічого про розірвання чи припинення договору, директор його підприємства ОСОБА_9 в цей день за вказаною адресою не приїздив і також нічого не повідомляв про припинення договору оренди. 21.04.2017, він прийшов на роботу за вказаною адресою, але його як і всіх інших працівників ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ», без будь-яких пояснень та попереджень не було допущено на територію підприємства, оскільки ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» за допомогою невідомих осіб заблокувало доступ на виробничу територію, його робочого місця та особистих речей. З цього приводу було викликано наряд поліції. На територію підприємства він та решта працівників ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» не допускалися до 06.06.2017. Він був допущений на підприємство лише у супроводі охорони ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» для того, щоб забрати інструменти та особисті речі. Після цього також його та інших працівників до теперішнього часу не допускають до місця роботи. Просить позов задовольнити.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у судовому засіданні надали суду аналогічні покази.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши обставини справи та давши оцінку доказам, наданих в їх обґрунтування, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_5 не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 8 ЦПК України в редакції 2005 року, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 214 ЦПК України, п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі, під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі і питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених судом обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що згідно копії наказу №7 к від 06.03.2017 позивач працює начальником відділу збуту у ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ».

01.08.2016 між ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» та ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» був укладений договір оренди №1 (надалі за текстом Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору надано визначення Приміщення, як нежитлові будівлі цілісного майнового комплексу, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг. вулиця Електрозаводська буд. 34, які належать Орендодавцю па праві власності згідно з Договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 29 грудня 2015 року за реєстр. №1248.

Згідно до п. 2.1. Договору в порядку та на умовах, визначених Договором. Орендодавець передав, а Орендар прийняв в тимчасове платне користування частину Приміщення площею 10 000 тис. м2 (Головний корпус (А)).

За умовами п. 2.2. Приміщення було надане Орендарю з метою використання його для здійснення своєї господарської діяльності.

Договір набрав чинності у відповідності до п. 3.1. Договору з моменту його підписання уповноваженими представниками ОСОБА_13 та скріплення їх печатками та діє до закінчення строку оренди.

В п. 3.2. Договору сторони встановили строк оренди Приміщення за даним Договором з дати підписання повноважними представниками ОСОБА_13 приймання-передачі Приміщення і до «31» грудня 2018 року включно.

За умовами п. 3.3. Договору дію Договору може бути достроково припинено за взаємною згодою ОСОБА_13, а також у випадках, передбачених чинним законодавством України та цим Договором.

В п. 5.2. Договору встановлено, що орендна плата сплачується в національній валюті України, шляхом перерахування грошових коштів па поточний рахунок Орендодавця, в розмірі визначеному в н. 5.1. Договору, не Пізніше 15 - го (п'ятнадцятого) числа місяця, за який здійснюється оплата.

Пунктом 5.3. Договору встановлено, що за перший місяць оренди. Орендар зобов'язаний перерахувати орендну плату на поточний рахунок Орендодавця протягом 5-ти календарних днів здати підписання представниками ОСОБА_13 приймання-передачі Приміщення. Сторони дійшли згоди, що Орендар до «15» грудня 2016 року включно зобовязаний сплати ти в якості гарантійного забезпечення виконання своїх зобовязань за Договором, гарантійну суму в розмірі місячної орендної плати, яка в подальшому буде зарахована Орендодавцем в рахунок орендної плати за останній місяць строку оренди.

Порушення строку оплати гарантійного платежу є підставою для дострокового розірвання Договору в односторонньому порядку з боку Орендодавця.

Згідно підпункту 6.1.1. п. 6.1. Договору Орендар мас право, крім іншого, використовувати Приміщення у відповідності з призначенням, визначеним умовами Договору, протягом строку ці цього Договору.

Відповідно до підпункту 6.2.1. п. 6.2. Договору Орендар зобовязується, крім іншого, своєчасно та в повному обсязі вносити орендну плату та здійснювати інші платежі, які визначені цим Договором.

В пункті 7.1. Договору сторони встановили, що Орендодавець мас право:

У випадку прострочення оплати Орендарем орендної плати в повному обсязі більш як на 20 (двадцять) календарних днів, призупинити доступ представників Орендаря до Приміщення до того моменту, поки орендна плата не буде сплачена в повному обсязі (підпункт 7.1.2. п. 71 Договору).

Згідно підпункту 7.1.3. п. 7.1. Договору орендодавець має право Вимагати розірвання Договору і повернення Приміщення, попередньо повідомивши Орендаря письмово за 30 (Тридцять) календарних днів, у випадку, якщо буде встановлено, що:

7.1.3.1. Орендар користується Приміщенням всупереч Договору і використовує його не за цільовим призначенням.

7.1.3.2. Орендар без дозволу Орендодавця передав Приміщення у користування іншій особі.

7.1.3.3. З вини Орендаря сталося пошкодження Приміщення.

Згідно п. 7.1.4 Орендар має право відмовитись від Договору і вимагати повернення Приміщення, якщо Орендар прострочив сплату орендних та інших платежів на 30 (тридцять) календарних днів та більше.

У цьому випадку Договір вважається розірваним з моменту одержання Орендарем повідомлення Орендодавця про відмову від Договору. Якщо Орендар ухиляється від отримання такого повідомлення, то договір вважається розірваним з дати відправлення такого повідомлення Орендодавцем. Відмова Орендодавця від Договору не звільняє Орендаря від відповідальності за порушення зобовязання.

Пунктом 7.1.5. Договору передбачено, що Орендодавець має право на дострокове розірвання Договору, письмово попередивши про це Орендаря за 30 календарних днів до дати розірвання у випадках, передбачених чинним законодавством України та цим Договором. Додаткова згода Орендаря па таке розірвання не потрібна.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину зокрема не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Пункт 5.3. розділу 5 Договору не відповідає вимогам ст. 782 та 783 ЦК України в частині можливості розірвання Договору в разі порушення Орендарем строку оплати гарантійного платежу, оскільки згідно змісту першого абзацу цього ж пункту гарантійна сума фактично є орендним платежем на майбутнє, а саме за останній місяць терміну дії договору оренди.

Однак п. 5.3. також не відповідає положенням ст. 759, 797, 546, 560, 572, 570, 573 ЦК України. Такий висновок також ґрунтується на тому, що використаний в Договорі термін «гарантійний платіж» не може бути застосований сторонами договору, оскільки Орендар не є банком або фінансовою установою. Згідно зі ст. 560 Цивільного кодексу України, гарантію може дати лише фінансова установа (банк, страхова організація тощо).

Пункт. 7.1.4. повністю не відповідає вимогам ст. 188, 291 ГК України та ст. 782, 783 ЦК України, а п. 7.1.5. не відповідає вимогам зазначених норм матеріального права в частині того, що «додаткова згода Орендаря на таке розірвання непотрібна».

Так, положеннями ст. 291 ч. 1 ГК України встановлено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається.

За приписами ч. 2 вказаної статті договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об'єкта оренди; ліквідації суб'єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об'єкта оренди.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

За приписами ч. 1. ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Згідно ч. 2 цієї ж статті у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

За приписами ч. 1 ст. 783 ЦК України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Крім того, порядок зміни та розірвання господарських договорів встановлений також в ст. 188 ГК України.

Так, частиною 1 вказаної статті передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

За приписами ч. 2 цієї ж статті сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Згідно ч. 3 ст. 188 ГК України сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Відповідно ч. 4 зазначеної статті у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Частиною 5 вказаної статті передбачено, якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Також підпункт 7.1.2. п. 7.1. Договору не відповідає наступним нормам матеріального права.

Частиною 1 ст. 773 ЦК України встановлено, що наймач зобов'язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.

Відповідно до п. 2 цієї ж статті якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Тобто, Орендодавець не має права в односторонньому порядку обмежувати користування Орендарем Приміщенням.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013 року №11 (надалі за текстом Пленум №11), правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються, у тому числі, ЦК України, ГК України.

Виходячи наведеного вбачається невідповідність вимогам законодавства України п. 5.3. Розділу 5, підпункту 7.1.2. п. 7.1. Розділу 7, підпункт 7.1.4 п. 7.1. Розділу 7, підпункт 7.1.5. п. 7.1. Розділу 7.

Щодо зазначеного позивачем порушення недійсними умовами договору його права на труд, на що позивач послався в обґрунтування свого права на звернення до суду суд зазначає наступне.

Відповідно до витягу з кримінального провадження №0001216 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 24 квітня 2017 року Покровським ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області внесені відомості про вчинення невідомими особами кримінального правопорушення, передбаченого 356 КК України за заявою директора ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» ОСОБА_9 за фактом не допуску невідомими особами працівників вище вказаного підприємства на територію виробничих цехів, розташованих за адресою м. Кривий Ріг, вул. Електрозаводська, 34.

З службової записки начальника цеху ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» ОСОБА_12 від 21.04.2017 вбачається, що останній повідомив директора вазаного підприємтства ОСОБА_9 про факт не допуску з 08.00 годин 21.04.2017 директором ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» ОСОБА_14 працівників підприємства позивача на орендовану територію.

Згідно акту про простій від 21.04.2017 ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» комісія працівників вказаного підприємства підтвердила факт не допуску орендаря на орендований обєкт.

На підставі вказаних документів 21 квітня 2017 року директором ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» ОСОБА_9 було видано наказ №7-П про простій вказаного підприємства.

З листа за вих. №24041/1 від 24.04.2017 року ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» звернулося до ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» вбачається, що підприємство позивача повідомило орендодавця про проведення розрахунку за 20 днів фактичної оренди та повідомило про намір надалі виконувати свої зобовязання за договором з моменту допуску на обєкт оренди.

Відповідно до листа за вих. №010617/1 від 01.06.17 ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» звернулося до ТОВ «ГЕРОН-ТРЕЙД» з пропозицією привести договір оренди у відповідність до чинного законодавства з вимогою допустити орендаря на обєкт оренди для вивезення свого майна.

Виходячи з наведених письмових доказі, пояснень позивача, його представника, показів свідків, пояснень представника відповідача, яка не заперечувала факт недопущення представників та працівників ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» до орендованих приміщень та території, судом встановлено що в період часу з 21.04.2017 і до теперішнього часу має місце перешкоджання позивачу ОСОБА_5 як найманому працівнику ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» у доступі до його робочого місця в орендованих ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ» у ТОВ «ГЕРОН ТРЕЙД» нежитлових будівлях цілісного майнового комплексу, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Електрозаводська буд. 34, власником вказаного комплексу нежитлових будівель цілісного майнового комплексу ТОВ «ГЕРОН ТРЕЙД».

Однак, в задоволенні позову слід відмовити, оскільки суд приходить до висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого порушеного права та є неналежним позивачем. При цьому суд виходить з наступного.

Положеннями ч. 1ст. 2 КЗпП України передбачено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

За приписами ч. 2 вказаної норми працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За приписами ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв'язку з направленням на роботу в іншу місцевість; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ч. 1 ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №386/2011, Державна інспекція України з питань праці (Держпраці України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра соціальної політики України (далі - Міністр).

Держпраці України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно п. 3. Вазаного Положення Основними завданнями Держпраці України є: реалізація державної політики з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про працю; реалізація державної політики з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про зайнятість населення; реалізація державної політики з питань контролю за додержанням законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб; розроблення та внесення пропозицій щодо формування державної політики з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про працю, зайнятість населення, а також законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Тобто, окрім вирішення трудових спорів судом в державі утворений спеціальний орган, який окрім іншого займається захистом прав працівників.

При цьому, діючим законодавством України не передбачений спосіб захисту трудових прав працівників у спосіб обраний позивачем.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст.15-16 ЦК України, а також ст.ст.1-2,4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч.3 ст.215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Проте, згідно ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

- вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

- типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

- договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Частиною 7 цієї ж статті встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Цивільним законодавством не передбачена можливість визнання договору оренди недійсним чи частково недійсним на підставі порушення трудових прав під час виконання умов договору оренди, оскільки це порушує право на свободу сторін при укладенні або зміні умов договору.

Оскільки, позивач не може бути стороною господарського договору оренди, на його право на труд умови вказаного договору безпосередньо не впливають та не порушують це право, а тому позивач не має права вимагати зміни його положень, оскільки його право працювати на території та в нежитлових будівлях цілісного майнового комплексу, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Електрозаводська буд. 34, є похідним від права орендаря ТОВ «ОСОБА_7 ІМПОРТ», а отже невідповідність умов оспорюваного договору вимогам закону безпосередньо не порушує право позивача на працю, а сам договір безпосередньо не стосується прав позивача у тому числі і зазначеного права на працю. Обовязок не порушувати вказане право покладається на роботодавця, який і повинен не порушувати трудові права своїх працівників та вживати заходи для забезпечення їх роботою.

Таким чином, аналіз приведених вище доказів в сукупності, які суд вважає допустимими, достатніми та достовірними, вивчивши та дослідивши всі надані докази в сукупності та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для відмови у позовних вимогах у повному обсязі.

Відповідно вимог ст. 88 ЦПК України, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 640,00 гривень, який не може бути повернений у зв'язку з тим, що ЗУ «Про судовий збір» не пердбачено його повернення у разі відмови у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикрадене та керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57, 58, 60, 88, 120, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 188, 546, 560, 570, 572, 573, 759, 782, 783, 797 ЦК України, ст. ст. 2-5? КЗпП України, ст.ст. 179, 188, 291 ГК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_5, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_6 до ТОВ "ОСОБА_7 ІМПОРТ", ТОВ "Герон-Трейд" про визнання частково недійсним договору оренди нерухомого майна відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення усіма учасниками процесу в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. Г. Пустовіт