Справа №442/2359/17
Провадження №2/442/1223/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

19 червня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі :

головуючого судді Кучаковського Ю.С.,

за участю секретаря судового засідання Бучок М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк до ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави,

в с т а н о в и в :

До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернулося Приватне акціонерне товариство комерційний банк „Приватбанк з позовом до ОСОБА_1 про вилучення у відповідача та передання в заклад позивачу предмета застави автомобіля DODGE, модель: RAM VAN, рік випуску: 2003, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: 1C8GYN7713Y548228, реєстраційний номер: ВС9676ЕВ, що належить на праві власності відповідачу; комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля DODGE, модель: RAM VAN, рік випуску: 2003, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: 1C8GYN7713Y548228, реєстраційний номер: ВС9676ЕВ, що належить на праві власності відповідачу; про звернення стягнення на предмет застави автомобіля DODGE, модель: RAM VAN, рік випуску: 2003, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: 1C8GYN7713Y548228, реєстраційний номер: ВС9676ЕВ, що належить на праві власності відповідачу, шляхом продажу вказаного автомобіля позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIX0A від 29.01.2009 в сумі 15 687,66 доларів США, що за курсом 26,69 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.01.2017 складає 418 703 грн 65 коп, зі зняттям з вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням ПАТ КБ „Приватбанк всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Позов мотивує тим, що 11.04.2008 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк „ПриватБанк та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № VIX0A, відповідно до якого останній отримав кредит на суму 17 990,11 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.04.2013.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ „ПриватБанкта ОСОБА_2 29.01.2009 було укладено договір застави рухомого майна, згідно якого третя особа надав в заставу автомобіль DODGE, модель: RAM VAN, рік випуску: 2003, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: 1C8GYN7713Y548228, реєстраційний номер: АВ7663АР, що належав на праві власності ОСОБА_2.

Оскільки, ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань за договором належним чином не виконував, у нього виникла заборгованість за кредитним договором яка станом на 05.01.2017 складає 101 987,57 дол. США, та яка складається з 15 687,66 дол. США заборгованості за кредитом; 3 967,43 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом; 5 073,18 дол. США заборгованості по комісії за користуванням кредитом; 77 259,30 дол. США пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Разом з тим, позивач зазначає, що в ході здійснення моніторингу даного кредиту було встановлено, що в 2014 році в порушення умов договору застави, ч. 2 ст. 586 ЦК України та ст. 17 Закону України „Про заставу, без згоди Банку ОСОБА_2 реалізував заставний автомобіль ОСОБА_1.

Позивач в судове засідання своїх повноважних представників не направив, через канцелярію суду подав заяву, в якій просить розглядати справу у відсутність представника банку. Зазначив, що проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує.

Відповідач та третя особа, будучи належним чином повідомлені про слухання справи в судові засідання двічі не зявилися, не повідомивши причин.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обовязки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11.04.2008 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк „ПриватБанк та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № VIX0A, відповідно до якого останній отримав кредит на суму 17 990,11 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.04.2013.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ „ПриватБанкта ОСОБА_2 29.01.2009 було укладено договір застави рухомого майна, згідно якого третя особа надав в заставу автомобіль DODGE, модель: RAM VAN, рік випуску: 2003, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: 1C8GYN7713Y548228, реєстраційний номер: АВ7663АР, що належав на праві власності ОСОБА_2.

Позивач у відповідності до встановлених вимог вищевказаного кредитного договору свої зобовязання виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_2, кредит у розмірі 17 990,11 доларів США на встановлених вищевказаних кредитним договором умовах повернення грошових коштів зі сплатою відсотків за користування ними.

Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що в порушення умов вказаних кредитного договору, ОСОБА_2 свої зобовязання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредиту із його складовими частинами, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість, яка станом на 05.01.2017 складає 101 987,57 дол. США, та яка складається з 15 687,66 дол. США заборгованості за кредитом; 3 967,43 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом; 5 073,18 дол. США заборгованості по комісії за користуванням кредитом; 77 259,30 дол. США пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 порушено умови кредитного договору, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту.

Так, умовами даного кредитного договору передбачено, що позичальник зобовязаний сплачувати заборгованість за кредитом і проценти за користування ним у строки, в розмірі та валюті, як це було визначено договором. Однак, такого свого обовязку останній не виконував.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги ,якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ч. 2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 2 Закону України „Про заставу визначаються основні положення про заставу. Відносини застави, не передбачені цим Законом, регулюються іншими актами законодавства України.

Частиною першою ст. 19 Закону України „Про заставу визначено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Частиною 1 ст. 20 Закону України „Про заставу визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо на момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконане, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Частиною 6 ст.20 Закону України „Про заставу встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Інше передбачено Законом України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, чинним із 01.01.2004, який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених із метою забезпечення виконання зобовязань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Прикінцевими і перехідними положеннями Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Стаття 1 Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених із метою забезпечення виконання зобовязань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Отже, Закон України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень є спеціальним законом з питань правового регулювання обтяжень рухомого майна. Положення Закону України „Про заставу застосовуються лише в частині, що не суперечить Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень звернення стягнення на предмет забезпечуваного обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 25 Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень установлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених ст. 26 цього Закону.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 цього Закону визначено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Позивач зазначає, що 20.11.2014 в порушення умов договору застави, ч. 2 ст. 586 ЦК України та ст. 17 Закону України „Про заставу, без згоди Банку ОСОБА_2 реалізував заставний автомобіль ОСОБА_1, що підтверджується реєстраційною карткою транспортного засобу (а.с. 41).

З поданого позивачем кредитно-заставного договору від 11.04.2008 № VIX0A вбачається, що власником вищезазначеного автомобіля являється ОСОБА_2 на підставі свідоцтва реєстрації транспортного засобу від 11.04.2008 № АВС 068896.

Крім того, з наданої позивачем копії Витягу з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна від 12.01.2017 № 51235622 вбачається, що 16.02.2012 старшим державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 постановою від 09.02.2012 ВП 31143591 накладено арешт на рухоме майно ОСОБА_2.

Також з наданої позивачем копії Витягу з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна від 12.01.2017 № 51235622 вбачається, що 16.05.2014 було зареєстровано обтяження у вигляді застави транспортного засобу DODGE RAM VAN, № кузова/шасі: 1C8GYN7713Y548228, номер державної реєстрації АВ7663АР на підставі договору застави від 11.04.2008 № VIX0A з забороною відчуження. Стягувачем зазначено ПАТ КБ „Приватбанк, а боржником ОСОБА_3.

Тобто, з вищенаведених доказів вбачається, що вищезазначений автомобіль перебуває у заставі з забороною відчуження, а до цього постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження було ще й під арештом.

Суд, оцінюючи подані позивачем докази, вважає реєстраційну картку ТЗ, в якій зазначено, що ОСОБА_1 є власником вищезазначеного автомобіля на підставі довідки-рахунку від 19.11.2014 № ВІА836335, недопустимим доказом, оскільки вона не містить підписів чи печаток особи, яка її сформувала та видала.

Позивач не подав суду інших доказів знаходження заставного майна у відповідача.

Відтак позивачем не було доведено суду та надано беззаперечних доказів того факту, що заставний автомобіль вибув з власності ОСОБА_2 За відсутності таких, цей позов мав би бути заявлений до заставодавця ОСОБА_2 (22000, АДРЕСА_1), який залучений до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, наякі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на зазначене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 64, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 228, 232, 294, 296 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк до ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків або після розгляду справи апеляційним судом, якщо його не скасовано.

Суддя Ю.С. Кучаковський