АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 753/1838/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Колесник О.М.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Юрченко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та як законний представник малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення, -

в с т а н о в и л а :

Заочним рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та як законний представник малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» у відшкодування витрат по сплаті судового збору 243,60 грн..

В задоволенні вимог ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення 243,60 грн. судового збору відмовлено.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_9 ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального і матеріального права. Зазначила, що відповідач не був належним чином повідомлений про дату та час призначених у справі судових засідань, так як повістки про виклик до суду не отримував, а підписи на повідомленнях про вручення поштового відправлення йому не належать. Вважає, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду з позовними вимогами, так як відповідач припинив сплачувати по кредиту в лютому 2009 року, а позовна заява подана в січні 2015 року. Зазначила, що заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором вже була стягнута за рішенням Дарницького районного суду м. Києва, а тому відсутні правові підстави для повторного звернення до суду з вимогами про погашення боргу шляхом звернення стягнення на майно. Послалася на те, що в квартирі, на яку звернено стягнення, проживають троє малолітніх дітей, які не мають іншого житла, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9 в судове засідання повторно не з»явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, а тому. колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_10 проти доводів апеляційної скарги заперечувалда, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, службою подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності її представника.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 грудня 2007 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №ML-009/454/2007, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит в розмірі 111 089 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,49% річних, з кінцевою датою повернення до 04 грудня 2035 року.

Як вбачається зі змісту пунктів 2, 5 кредитного договору №ML-009/454/2007, цільовим використанням кредиту є оплата комісії банку і придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №ML-009/454/2007, 04 грудня 2007 року між позичальником та банком було укладено договір іпотеки №РML-009/454/2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстраційним №7443, за умовами якого ОСОБА_3 передав Публічному акціонерному товариству «ОТП Банк» в іпотеку нерухоме майно - куплену за кредитні кошти квартиру АДРЕСА_1.

27 травня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги, за умовами яких банк відступив товариству право вимоги за кредитним договором №ML-009/454/2007 від 04 грудня 2007 року та договором іпотеки №РML-009/454/2007 від 04 грудня 2007 року.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов`язань позичальника, ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки.

14 березня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 було вчинено виконавчий напис № 935 про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 100 122,73 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 46 168,22 доларів США, що в сукупності становить 146 290,95 доларів США.

Постановою заступника начальника Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 17 квітня 2015 року відкрито виконавче провадження № 47289482 з виконання виконавчого напису № 935 від 14 березня 2014 року.

В квартирі АДРЕСА_1 значаться зареєстрованими чотири особи: іпотекодавець ОСОБА_3, його малолітні доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та малолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується довідкою № 884 за формою № 3 від 06 жовтня 2014 року, виданою Комунальним підприємством «Господар Дарницького району міста Києва».

ОСОБА_3 зареєстрований за цією адресою з 2008 року, а ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 - з 2014 року.

09 жовтня 2014 року ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» направило ОСОБА_3 вимогу про добровільне виселення з квартири АДРЕСА_1, яку ним отримано особисто 16 жовтня 2014 року.

Проте, станом на дату розгляду справи вимога ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» не виконана, відповідач та його малолітні діти продовжують мешкати в квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2016 року було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ML-009/454/2007, заборгованість за кредитом в розмірі 89 873,20 доларів США та пеню в розмірі 1 500 000,0 грн..

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та як законний представник малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 «ОТП Факторинг Україна» посилалося на те, що борг позичальника наразі не погашений, в той час як реєстрація і проживання відповідачів у переданому в іпотеку житловому приміщенні перешкоджає можливості його реалізації та задоволення за рахунок отриманих коштів вимог позивача.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що кредитором прийнято рішення про звернення стягнення на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1, проте відповідачі звільнити його в добровільному порядку відмовляються, а тому, виходячи з положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК Української РСР, наявні правові підстави для їх виселення в примусовому порядку.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог ст. 589 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене положеннями Закону Україну «Про іпотеку».

Згідно із частиною 3 статті 33 даного Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За правилом ст. 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Стаття 109 ЖК України встановлює, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Оскільки судом першої інстанції було достовірно встановлено, що передана в іпотеку квартира АДРЕСА_1 була придбана за кредитні кошти, отримані ОСОБА_3 за договором №ML-009/454/2007, так як новим іпотекодержателем Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було прийнято рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення у зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, проте мешканці квартири звільнити її в добровільному порядку відмовляються, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3, малолітні ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 підлягають примусовому виселенню зі спірної квартири.

При цьому, у відповідності до положень ст. 109 ЖК України, таке виселення відбувається без надання іншого житлового приміщення, проте є підставою для отримання цими громадянами жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу, за процедурою, що визначена Порядком надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 31 березня 2004 року, а саме за рішеннями відповідного місцевого виконавчого органу при зверненні особи із заявою.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про призначені у справі судові засідання, так як отримав лише першу повістку із ухвалою про відкриття провадження, а подальші виклики не отримував та підписи на них йому не належать, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Так, порядок направлення та вручення сторонам і іншими особам, які беруть участь у справі, судових повісток про виклик визначений главою 7 Розділу І ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції належним чином дотримувався вказаного порядку, направляючи повістки відповідачу на адресу місця його проживання: АДРЕСА_3

Перше поштове направлення із ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви, направлене за цією адресою, було отримано ОСОБА_3 особисто 23 березня 2015 року, що ним не заперечується.

Таким чином, починаючи 23 березня 2015 року, відповідач був достовірно обізнаний про наявність вказаної справи в провадженні суду та про те, що судом на його адресу будуть направлятися судові виклики та процесуальні документи.

Разом з тим, наступне поштове відправлення від Дарницького районного суду м. Києва з судовою повісткою, направлене відповідачу на його адресу, ОСОБА_3 у відділі поштового зв'язку отримано не було, з невідомих причин, та повернулося до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Будь-яких повідомлень про зміну адреси для листування чи місця проживання від ОСОБА_3 до суду не надходило.

Обґрунтованих пояснень щодо причин, у зв'язку якими відповідач припинив отримувати поштову кореспонденцію від суду за місцем свого проживання, незважаючи на обізнаність про наявність вказаної справи в провадженні суду, не містить і подана апеляційна скарга.

Стаття 27 ЦПК України закріплює, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було пропущено строк на звернення до суду з позовом, так як відповідач припинив сплачувати по кредиту в лютому 2009 року, а позовна заява подана в січні 2015 року, не мають правового значення для розгляду вказаного спору, так як його предметом є не стягнення заборгованості за кредитом, а виселення із житлового приміщення в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК Української УРС.

Як встановлено зі змісту ст. 109 ЖК України, мешканці переданого в іпотеку житла, на яке звертається стягнення, зобов'язані на письмову вимогу протягом одного місяця з дня її отримання звільнити таке житло, в протилежному випадку їх виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вимогу ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про виселення з квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_14 було отримано 16 жовтня 2014 року, та, у зв'язку з її невиконанням протягом місяця, 22 січня 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, позивач пред'явив до суду вказаний позов про виселення.

За таких обставин, твердження апеляційної скарги про пропуск ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» строку позовної давності при пред'явленні даного позову до суду є помилковими.

Доводи скарги про те, що заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором вже була стягнута за судовим рішенням, а тому відсутні правові підстави для погашення боргу шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано жодних доказів на підтвердження виконанням ним рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2016 року про стягнення заборгованості.

Так як станом на дату розгляду справи борг ОСОБА_3 перед позивачем не погашений, наявність рішення про стягнення кредитних коштів та виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на майно не свідчить про подвійне стягнення.

Так, за змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки спрямоване на приведення сторін до задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням та не має окремого боргового характеру.

Таким чином, грошові кошти, отримані в порядку виконання виконавчого напису нотаріуса, будуть спрямовані на погашення заборгованості, яка стягнута за рішенням суду, а тому, підстав стверджувати про подвійне стягнення боргу немає.

Доводи апелянта про те, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають троє малолітніх дітей, які не мають іншого житла, не спростовують правильність висновків суду про задоволення позову, з огляду на наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, малолітні ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, були зареєстровані в спірній квартирі в 2014 році.

При цьому, пункт 5.2 укладеного між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» договору іпотеки №РML-009/454/2007 передбачав, що іпотекодавцю забороняється прописувати (реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб на території (площі) предмета іпотеки без попередньо отриманої на те письмової згоди іпотекодержателя.

З викладеного вбачається, що проведена ОСОБА_3 в 2014 році реєстрація своїх малолітніх дітей в переданій в іпотеку квартирі суперечить умовам договору та тим зобов'язанням, які взяв на себе відповідач як іпотекодавець.

Крім того, відповідач не позбавлений можливості звернення до відповідного місцевого виконавчого органу з заявою про надання йому житлового приміщення з фонду житла для тимчасового проживання, в порядку, що визначений ст. 132-2 ЖК України, Порядком надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 31 березня 2004 року.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: