УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Демяносова М.В., МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська в майнових інтересах держави в особі Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2012 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 рокупрокуратура Бабушкінського району м. Дніпропетровська звернулася до суду з позовом в майнових інтересах держави в особі Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Держексімбанк України»), посилаючись на те, що 14 серпня 2007 року між ПАТ «Держексімбанк України» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 5007С72, згідно з яким банк надав позичальнику кредит в сумі 454 600 швейцарських франків, зі сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі річної процентної ставки, з кінцевою датою погашення 11 серпня 2028 року. На забезпечення вимог за кредитним договором між ПАТ «Держексімбанк України» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 5007Z97 від 14 серпня 2007 року. Окрім того, зобов'язання за кредитним договором забезпечено договором поруки № 50209Р11 від 15 грудня 2009 року, укладеним з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Банком 14 лютого 2012 року відповідачам направлено вимогу про усунення порушень та лист про дострокове погашення заборгованості по кредитному договору щодо виконання забезпеченого зобов'язання за кредитним договором. Позичальник ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів не виконав, у зв'язку з чим станом 04 травня 2012 року виникла заборгованість в сумі 446 680, 60 швейцарських франків та 89 657 грн 66 коп, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року, позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Держексімбанк України» заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2007 року у розмірі 446 680 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті складала 3 898 360 грн 27 коп.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 14 серпня 2007 року між ПАТ «Держексімбанк України» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 5007С72 (з урахуванням Додаткового договору № 5007С72-1 від 15 листопада 2007 року, Додаткового договору № 5007С72-2 від 15 грудня 2009 року, Додаткового договору № 5007С72-3 від 31 січня 2011 року). Згідно вказаного договору банк надав позичальнику кредит в сумі 454 600 швейцарських франків зі сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі річної процентної ставки, з кінцевою датою погашення 11 серпня 2028 року.

На забезпечення вимог за кредитним договором між банком та позичальником укладено іпотечний договір № 5007Z97 від 14 серпня 2007 року.

Також, на забезпечення зобов'язань за кредитним договором, між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір поруки № 50209Р11 від 15 грудня 2009 року.

Згідно меморіального ордеру № 1046 від 14 серпня 2007 року ОСОБА_4 отримав 454 600 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті складало 1 911 614 грн 82 коп.

Позичальник взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів не виконав, у зв'язку з чим станом на 04 травня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 446 680, 60 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті становила 3 898 360 грн 27 коп., та складалася з: заборгованості за кредитом 404 108, 44 швейцарських франків; заборгованості за відсотками - 42 572, 16 швейцарських франків, а також пені - 89 657 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи, що відповідачі порушили умови виконання кредитного договору, суди дійшли обґрунтованого висновку, що виникла заборгованість підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.

Щодо доводів касаційної скарги, що порука є припиненою, то вони не заслуговують на увагу враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 553, ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобов'язання згідно з такими умовами або у зв'язку із застосуванням банком права на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту.

Пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й міг пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1077цс15.

Як вбачається з матеріалів справи, банк направив поручителю вимогу від 14 лютого 2012 року, якою встановив новий строк виконання зобов'язання протягом 60 днів з дня отримання вимоги (а. с. 73). Вказану вимогу банку ОСОБА_7 отримала 22 лютого 2012 року (а. с. 76). Тобто останнім днем виконання основного зобов'язання є 22 квітня 2012 року, перебіг шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя розпочався з 23 квітня 2012 року, з позовом до суду позивач звернувся 01 червня 2012 року, тобто в межах шестимісячного строку.

Доводи касаційної скарги, що позивачем пропущений строк позовної давності є необґрунтованими, оскільки останній платіж по погашенню кредиту відбувся 16 лютого 2011 року, що підтверджується копією квитанції (а.с. 209), тому позивач не пропустив трирічний строк позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргупредставника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2012 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Демяносов М.В. МаляренкоА.В.