АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4639/17 Справа № 199/9017/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради про визнання договору іпотеки недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року позивач звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про визнання договору іпотеки від 11 червня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, недійсним.

У підтвердження своїх позовних вимог посилалась на те, що з метою поліпшення житлових умов рішенням Виконавчого комітету Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області від 16.05.2007 р.№193 їй було дозволено продаж однокімнатної квартири № 48 по вул. Тепличній в смт. Ювілейне, користуванням якої мала право її малолітня донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Цим же рішенням зобов'язано зареєструвати малолітню доньку ОСОБА_3 за адресою: м. Дніпропетровськ вул. Кожем'яки, 9/94. 08 червня 2007 р. позивач продала квартиру № 48 по вул. Тепличній в смт. Ювілейне, Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 11.06.2007 р. та зареєстрованого в реєстрі за № 5946, вона набула у власність квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира позивачем була придбана за грошові кошти отримані від продажу квартири № 48 по вул. Теплична в смт Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області та за кошти, отриманні від відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідно до кредитного договору № DNI0GK00000104 від 11.06.2007 р. Також, 11 червня 2007 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 від 11.06.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Реєстрація місця проживання позивача та її малолітньої дитини - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 відбулася - 28.08.2007 р., після вчинення оспорюваного правочину - договору іпотеки квартири.

Під час укладання оспорюваного договору іпотеки сторонами не було надано попередньої згоди органу опіки та піклування, яка є необхідною при здійсненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та у звязку з цим позивач просив суд визнати договір іпотеки квартири від 11 червня 2007 року, укладений між нею та відповідачем недійсним.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що 11 червня 2007 р. між Закритим акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк, правонаступником якого є відповідач по справі, та позивачем було укладено кредитний договір № DNI0GK00000104 на суму 26400,00 доларів США строком по 11.06.2027 р. під 10,8% річних. У той же день, отриманий позивачем кредит був використаний на цілі визначені кредитним договором - купівлю квартири АДРЕСА_3. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором DNI0GK00000104 від 11.06.2007 року, укладеним між сторонами, був укладений договір іпотеки від 11.06.2007 року, згідно з умовами якого в іпотеку було передано належну позивачу на праві власності квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 46,80 кв.м., житловою площею 28,20 кв.м.

Реєстрація місця проживання позивача та її малолітньої дитини - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 відбулася 28.08.2007 р., після вчинення оспорюваного правочину - договору іпотеки квартири.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги виходив з того, що укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування, є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) зясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Дана правова позиція викладена у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11.05.2016 року №6-806 цс16, яка відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

І як визначає Європейський суд з прав людини у своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_5 проти України (пункт 32), що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що на момент укладення спірного договору іпотеки неповнолітня дитина позивача не мала права користування квартирою № 94 по вул. Кожем'яки, 9 у м. Дніпропетровську, оскільки, була зареєстрована у іншому житловому приміщенні, була зареєстрована та фактично стала проживати у придбаній квартирі з серпня 2007 року, що також підтвердила позивач у судовому засіданні. Сама позивач, як іпотекодавець, до органу опіки та піклування за відповідною згодою на укладення договору іпотеки не зверталась. Крім того, судом не встановлено, а позивачем суду не доведено належними та допустимими доказами фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки, оскільки дотепер дитина проживає у спірній квартирі та вільно нею користується.

Зважаючи на дані обставини та враховуючи, що в ході розгляду справи, а ні судом першої інстанції, а ні апеляційної не встановлено порушень вимог чинного законодавства при укладенні спірного договору іпотеки, як і не встановлено порушень прав неповнолітньої дитини. Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу, яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.П.Красвітна

ОСОБА_6