Ухвала іменем україни
05 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, прокуратури Волинської області, треті особи: Державна казначейська служба України, Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури та суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, за касаційною скаргою Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2017 року; за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до УМВС України у Волинській області, прокуратури Волинської області, треті особи: Державна казначейська служба України, Головне управління Державного казначейства України у Волинській області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що 20 березня 2012 року слідчим управлінням УМВС України у Волинській області відносно неї було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України. За наслідками досудового розслідування їй пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 303, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 303, ч. 1 ст. 189, ч. 2 ст. 149 КК України, справу направлено до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року, її було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 303, ч. 3 ст. 303, ч. 1 ст. 189 та призначено покарання: за ч. 2 ст. 303 - у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, за ч. 3 ст. 303 - у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна, за ч. 1 ст. 189 - у вигляді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна.

04 червня 2013 року з метою приведення вироку до виконання її взяли під варту.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року ухвалу апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Позивач зазначав, що при цьому виникла ситуація, коли відносно неї існував вирок суду першої інстанції, який не набрав законної сили, проте, її з-під варти звільнено не було, вона продовжувала відбувати покарання у виправній установі, присуджене вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року, і була звільнена з-під варти лише 07 лютого 2014 року, коли була етапована з виправної установи до СІЗО м. Луцька у зв'язку з розглядом апеляційним судом Волинської області її справи.

Таким чином, вона перебувала під вартою з 04 червня 2013 року до 07 лютого 2013 року (248 днів), з яких: з 21 листопада 2013 року до 07 лютого 2014 року без будь-яких для цього законних підстав.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 17 березня 2014 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Любомльського районного суду Волинської області.

Вироком Любомльського районного суду Волинської області від 06 серпня 2014 року її визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 303 КК України в редакції 2001 року, ч. 1 ст. 189 КК України та призначено їй покарання відповідно 2 роки 6 місяців позбавлення волі та 3 роки позбавлення волі. У зв'язку із закінченням строків давності від відбування покарання її звільнено.

Притягнення її до кримінальної відповідальності і тримання під вартою є незаконними, тому ОСОБА_3 вважала, що має право на відшкодування завданої їй матеріальної та моральної шкоди.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України завдану їй матеріальну шкоду у розмірі 149 072 грн та моральну шкоду у розмірі 3 млн грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2017 року, позов задоволено частково.

Відшкодовано за рахунок коштів Державного бюджету України завдану ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 3 697 грн 24 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Державна казначейська служба України у та Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області просять зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Ціп'ящук О.В. у касаційній скарзі просить ухвалені в справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області та касаційна скарга ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року ОСОБА_3 засуджено за ч. 2 ст. 303 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 року 6 місяців; за ч. 3 ст. 303 КК України - до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього майна, належного засудженій; за ч. 1 ст. 189 КК України - до покарання у виді позбавлення волі строку на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_3 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього майна, належного засудженій.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року ухвалу апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року щодо ОСОБА_3 скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року щодо ОСОБА_3 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до Любомльського районного суду Волинської області.

Вироком Любомльського районного суду Волинської області від 06 серпня 2014 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 303 КК України в редакції 2001 року, ч. 1 ст. 189 КК України та призначено їй покарання відповідно 2 роки 6 місяців позбавлення волі та 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_3 звільнено від призначеного їй покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

Зазначеним вироком ОСОБА_3 визнана невинуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 149, ч. 3 ст. 303 КК України в редакції 2006 року, та за цими статтями її виправдано.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що з 21 листопада 2013 року до 07 лютого 2014 року позивач незаконно перебувала під вартою, оскільки вирок, яким засуджена ОСОБА_3, не набрав законної сили і їй за цим вироком залишено запобіжний захід - підписку про невиїзд. Підстав для тримання ОСОБА_3 під вартою не було і вона підлягала негайному звільненню з-під варти, про що апеляційним судом Волинської області 07 лютого 2014 року було постановлено ухвалу, якою, в тому числі, було залишено раніше обраний запобіжний захід - підписку про невиїзд з постійного місця проживання.

Також судом зазначено, що виправдання ОСОБА_3 за ст. ст. 149, 303 КК України указує на повну реабілітацію саме щодо обвинувачення у скоєнні зазначених кримінальних правопорушень, а скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року слугувало підставою для звільнення ОСОБА_3 з-під варти за рішенням компетентного органу як самостійно, так і на підставі клопотання засудженої чи її захисника.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням положень ст. 23 ЦК України щодо дотримання вимог розумності і справедливості та встановленого спеціальним законом порядку визначення її розміру, суд дійшов висновку про те, що така сума становить 3 697 грн 24 коп. При цьому суд взяв до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену в справі № 6-2203цс15, в якій зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відмовляючи у стягненні середнього заробітку, суд виходив із відсутності у матеріалах справи доказів про місце роботи позивача, одержуваний заробіток до взяття під варту.

Проте з висновками суду погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Задовольняючи позов з огляду на незаконність перебування позивача з 21 листопада 2013 року до 07 лютого 2014 року під вартою, оскільки вирок, яким засуджена ОСОБА_3, не набрав законної сили та їй за цим вироком залишено запобіжний захід - підписку про невиїзд, суди обставин, які є підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі ч. 1 ст. 1176 та спеціального закону не встановили, не надали належної оцінки відсутності відповідного процесуального документа щодо звільнення тримання з-під варти ОСОБА_3 в період з 21 листопада 2013 року до 07 лютого 2014 року, та відсутності в остаточному вироку факту незаконного тримання позивача під вартою у вказаний період, та дійшли передчасного висновку про наявність підстав для застосування відповідальності, визначеної ч. 1 ст. 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Таким чином, суди на порушення вищевказаних положень Закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України обставин, що мають значення для правильного вирішення справи не встановили, із змістом правовідносин та нормами матеріального права, що підлягають застосуванню, та суб'єктним складом учасників судового розгляду належним чином не визначились.

Разом із тим, застосовуючи у спірних правовідносинах наведені вище положення матеріального закону, суди залишили поза увагою роз'яснення, надані у п. п. 10, 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», за змістом яких на осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром), відповідно до ст. ст. 174, 451 ЦК України покладається солідарна відповідальність з її відшкодування.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

У п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Крім того, участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення впливає безпосередньо на їх права чи обов'язки.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов'язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно з вимогами п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України - уточнити склад осіб, які беруть участь у справі.

При цьому захист прав одних осіб за рахунок порушення прав інших осіб призведе до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 33 ЦПК України не роз'яснив позивачу його право на подання заяви про залучення до участі у справі в якості співвідповідача відповідного органу - Державної казначейської служби України.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області та касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

Т.Л.Ізмайлова

О.В. Кадєтова