Доманівський районний суд Миколаївської області
Справа № 475/47/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05.07.2017смт. Доманівка

Доманівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої судді: Вадовської А.В.,

за участю секретаря: Кравець Л.В.,

позивача: ОСОБА_1,

представників сторін: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Миколаївобленерго (далі ПАТ Миколаївобленерго) про визнання недійсним наказу про звільнення, зміну формулювання звільнення, стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

23 січня 2017 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ Миколаївобленерго, в якому просив визнати недійсним наказ про його звільнення №39-к від 11.01.2017 р., поновити його на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги уточнив: просив визнати недійсним наказ про його звільнення, змінити формулювання звільнення, вказавши у рішенні справжню причину звільнення: за п.1 ст.40 КЗпП України, стягнути на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він 20 серпня 2007 р. був прийнятий відповідачем на роботу електромонтером головного щита керування електростанцією 3 групи кваліфікації. Працював на Костянтинівській ГЕС Арбузинського району Миколаївської області.

11 січня 2017 р. він разом з іншими працівниками ГЕС був терміново викликаний до управління кадрів ПАТ Миколаївобленерго в м.Миколаїв. Усім було вказано про те, що вони мають написати заяви про звільнення з ПАТ Миколаївоблененрго за власним бажанням. При цьому їм пояснили, що вони переводяться у розпорядження нових власників ГЕС, де і будуть працевлаштовані. Їм уже було відомо, що Фонд держмайна за програмою приватизації продав Мигіївську та Костянтинівську ГЕС новим власникам. Позивач та інші працівники ГЕС повірили співробітникам відповідача, а тому написали заяви про звільнення з роботи за власним бажанням. Того ж дня їм були видані трудові книжки із записом про звільнення.

Працівникам Мигіївської ГЕС повідомили про те, що вони з завтрашнього дня можуть виходити на нове місце роботи. Позивачеві та працівникам Костянтинівської ГЕС було запропоновано самим домовлятися про працевлаштування у нового власника.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач вирішив анулювати свою заяву про звільнення, але йому сказали, що це неможливо, оскільки наказ про його звільнення вже підписаний, запис про звільнення внесений до трудової книжки.

На усну вимогу ОСОБА_1 про видачу копії наказу про звільнення було вказано, що видача копії наказу можлива лише за письмовою заявою звільненого працівника. Він написав таку заяву, проте копію його отримав лише 21.01.2017 р. та одразу ж оскаржив до суду.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що наказ про його звільнення винесений з порушенням норм трудового законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним з наступних підстав.

На думку позивача, у відповідача відбулася реорганізація виробництва у вигляді вибуття Костянтинівської ГЕС з його складу, у зв'язку з чим відповідач мав відповідно до ст.49-2 КЗпП України попередити працівників про майбутнє звільнення не пізніше, як за два місяці та звільнити працівників Костянтинівської ГЕС на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а не змушувати їх звільнятися за власним бажанням.

Особисто ОСОБА_1 наміру звільнятися за власним бажанням не мав.

На його думку, і в звільненні згідно ст.38 КЗпП України відповідач допустив грубе порушення, звільнивши його раніше двох тижнів з моменту подачі заяви, за відсутності визначених законом підстав, які дають право відповідачеві звільнити працівника до сплину двотижневого строку.

Крім цього, згідно ч.2 ст.38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботу і не вимагає розірвання трудового договору, він може бути звільнений лише у разі зайняття його місця іншим працівником.

На даний час його місце ніким не зайняте.

Відібрані заяви усі були датовані 11.01.2017 р., того ж дня усіх працівників було звільнено. Ця обставина, на переконання ОСОБА_1, свідчить про відсутність наміру звільнення за власним бажанням у працівників та наявність бажання працедавця звільнити усіх не на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а на підставі ст.38 КЗпП України, щоб не виплачувати вихідну допомогу працівникам.

На підтвердження відсутності наміру звільнятися за власним бажанням в уточненій позовній заяві ОСОБА_1 посилався на незаконність виклику його до управління кадрів для з'ясування причин працевлаштування за сумісництвом, припускав, що відбуватиметься звільнення, проте був переконаний, що пов'язане воно буде через скорочення штату.

На переконання позивача, у відповідача відбулася реорганізація виробництва у вигляді вибуття єдиного майнового комплексу Костянтинівської ГЕС, його робочого місця, у зв'язку з чим відповідач повинен був на підставі ст.49-2 КЗпП України за два місяці до звільнення попередити його та звільнити за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Оскільки на момент судового розгляду його робоче місце у відповідача відсутнє, що унеможливлює його поновлення за попереднім місцем роботи, ОСОБА_1 просив скасувати наказ про звільнення, змінити формулювання причини звільнення з зазначенням справжньої п.1 ст.40 КЗпП України та стягнути на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги підтримали, просили про повне задоволення позовних вимог з підстав, викладених у заявах.

При цьому позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що 11.01.2017 р. його разом з іншими працівниками Костянтинівської ГЕС викликали до ПАТ Миколаївобленерго. Безпосередньо у ПАТ Миколаївобленерго його змусили написати заяву про звільнення за власним бажанням, при цьому пригрозивши, що у разі ненаписання такої заяви відповідач звернеться до правоохоронних органів, зокрема до прокуратури, після чого він буде звільнений на такій підставі, що унеможливить його подальше працевлаштування. Злякавшись за своє майбутнє та свою родину, через юридичну неграмотність він написав таку заяву. Коли зрозумів, що його ввели в оману, хотів забрати заяву, але йому сказали, що цього вже не можна зробити. Тоді він написав заяву про видачу йому копії наказу, так як вирішив його оскаржити у судовому порядку. Заяву про анулювання заяви про звільнення не писав через юридичну необізнаність. Після видачі наказу про звільнення на роботу не виходив, так як вважав себе звільненим. З приводу застосованого відносно нього психологічного тиску з боку працівників управління кадрів відповідача до правоохоронних органів не звертався.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні посилався на обставини, викладені у первісній та уточненій позовних заявах. Вважав незаконним наказ відповідача про звільнення ОСОБА_1 на підставі ст.38 КЗпП України з підстави, що у відповідача мала місце реорганізація виробництва, а тому справжньою причиною звільнення мало бути зазначеним звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Також, на його думку, незаконним є наказ про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України у день подачі заяви про звільнення без дотримання двотижневого строку перед звільненням за відсутності причини, яка б зумовлювала неможливість продовжувати роботу.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Заперечуючи проти позовних вимог позивача представник ОСОБА_3 посилалася на доводи, викладені у письмових запереченнях відповідача. А саме на те, що при звільненні позивача на підставі власноруч поданої заяви відповідач не допустив порушень трудового законодавства. До 04.12.2016 р. на балансі ПАТ Миколаївобленерго знаходилося державне майно єдиний майновий комплекс Костянтинівської ГЕС.

Вказаний комплекс 05.12.2016 р. Фондом державного майна України за договором купівлі-продажу був проданий, про що відповідач офіційно був повідомлений лише 13.01.2017 р.

10.01.2017 р. представником нового власника Костянтинівської ГЕС ТОВ Альтген у телефонному режимі було повідомлено начальника відділу добору та підготовки кадрів ПАТ Миколаївобленерго про те, що працівники філії ПАТ Миколаївобленерго Арбузинського району Західного округу, робоче місце яких у приміщенні головного щита керування Костянтинівської ГЕС, у тому числі позивач ОСОБА_1 з 05.01.2017 р. працюють за сумісництвом у ТОВ Альтген. При цьому ні позивач, ні інші працівники відповідача про роботу за сумісництвом у нового власника майнового комплексу не повідомили. У період з 05.01.2017 р. по 11.01.2017 р. позивач одночасно виконував одну і ту ж роботу, на одному і тому ж обладнанні, але у нового власника, отримуючи при цьому заробітну плату як у ПАТ Миколаївобленерго, так і в ТОВ Альтген. З метою з'ясування подвійного перебування у трудових відносинах працівники Костянтинівської ГЕС, серед них і ОСОБА_1, були запрошені до ПАТ Миколаївобленерго. 11.01.2017 р. позивач та інші працівники були повідомлені про продаж Костянтинівської ГЕС. Вони підтвердили перебування у трудових відносинах з новим власником, без будь-якого тиску написали заяви про звільнення з ПАТ Миколаївобленерго за власним бажанням. Позивач ОСОБА_1 у своїй заяві власноруч вказав дату, з якої бажає звільнитися, що було враховано відповідачем та його звільнено з 11 січня 2017 р., як він і просив у заяві. Відповідачем не допущено порушень ст.38 КЗпП України при звільненні позивача. Вказані ним у позові порушення ст.38 КЗпП України при видачі наказу про звільнення, на думку відповідача, є власними вибірковими на свою користь трактуваннями позивача положень ст.38 КЗпП України, які не відповідають дійсному її змісту. Позивач самостійно визначився з датою припинення трудових відносин, відповідач погодив звільнення з зазначеної ним дати, про що видав відповідний наказ, що не суперечить законодавству. Необґрунтованими відповідач вважав і посилання позивача про невидачу йому копії наказу про звільнення, що змусило його писати письмову заяву. При звільненні позивача за власним бажанням відповідач без відповідної вимоги працівника не зобов'язаний надавати йому копію наказу про звільнення. У день звільнення при отриманні трудової книжки позивач не просив надати йому копію наказу. На підставі його письмової заяви від 11.01.2017 р. копія наказу була направлена рекомендованим листом та вручена йому особисто 21.01.2017 р. Безпідставними є також посилання позивача щодо реорганізації виробництва у відповідача. Жодних змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства чи перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників у відповідача не було. Позивач був працівником філії ПАТ Миколаївобленерго Арбузинського району Західного округу. У приміщенні Костянтинівської було лише робоче місце ОСОБА_1 Крім зазначеного, представник ОСОБА_3 у судовому засіданні звертала увагу суду на те, що посилання позивача про тиск на нього з боку працівників відповідача при звільненні не підтверджені жодними доказами, з цього приводу він нікуди з відповідними заявами не звертався. Звільняючи позивача з зазначеної ним дати, відповідач враховував також і перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ Альтген, а тому порушень його прав при звільненні відповідач не допустив. Також є такими, що на думку представника ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, є посилання позивача та його представника про попередню підготовленість наказів про звільнення. У цій частині вона обґрунтовувала свої заперечення тим, що у ПАТ Миколаївобленерго, у тому числі у відділі добору та підготовки кадрів, працюють висококваліфіковані працівники, штатна чисельність яких та організація роботи у ПАТ Миколаївобленерго дозволяють швидко виконувати покладені на них посадові обов'язки як у цілому, так і щодо видачі кадрових наказів зокрема.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представників: ОСОБА_2, ОСОБА_3, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У ході судового розгляду судом з наданої позивачем трудової книжки встановлено, що 20 серпня 2007 р. позивач ОСОБА_1 прийнятий електромонтером головного щита керування електростанцією 3 групи кваліфікації у філію ВАТ ЕК Миколаївобленерго Арбузинського району; 18.04.2011 р. ВАТ Миколаївобленерго перейменоване у ПАТ Миколаївобленерго, а 11.01.2017 р. він звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України на підставі наказу №39-к від 11.01.2017 р.

З копії заяви вбачається, що 11 січня 2017 р. позивач ОСОБА_1 власноруч на ім'я Генерального директора ПАТ Миколаївобленерго ОСОБА_4 написав заяву, в якій просив звільнити його за власним бажанням з 11 січня 2017 р., причому дата звільнення позивачем зазначена прописом. На вказаній заяві наявні резолюції про її погодження відповідальними працівниками.

З копії наказу №39-к про припинення трудового договору від 11 січня 2017 р. встановлено, що ОСОБА_1 на підставі його ж заяви звільнено на підставі ст.38 КЗпП України. З наказом позивач 11 січня 2017 р. ознайомлений, про що свідчить його підпис на наказі.

Того ж 11 січня 2017 р. позивач надав ПАТ Миколаївобленерго письмову заяву, копія якої наявна в матеріалах справи, в якій просив надати йому копію наказу про його звільнення та відповісти на ряд питань у письмовій формі, в тому числі і на питання щодо того, що йому перед звільненням не була запропонована рівнозначна посада.

18.01.2017 р. відповідач направив позивачеві копію наказу про його звільнення та повідомив про відсутність підстав для пропонування позивачеві перед звільненням іншої посади, зважаючи на його звільнення за власним бажанням, а не за ініціативою працедавця. Копію наказу позивач отримав 21.01.2017 р. Зазначені обставини підтверджені копіями відповіді та доказів про отримання позивачем поштового відправлення.

З копії табеля обліку відпрацьованого у січні 2017 р. робочого часу по Західному округу філії Арбузинського району ПАТ Миколаївобленерго встановлено, що з 12 січня 2017 р. ОСОБА_1 у філії не працював. У ході судового розгляду позивач ОСОБА_1 також підтвердив припинення виходу на роботу після 11 січня 2017 р., посилаючись на те, що він не виходив на роботу, зважаючи на те, що був звільнений.

З копії повідомлення про прийняття працівника на роботу ТОВ Альтген, достовірність якого сторонами не оспорювалася, встановлено, що на підставі наказу 5-к від 03.01.2017 р. позивач ОСОБА_1 прийнятий на роботу у ТОВ Альтген з 05.01.2017 р. Факт працевлаштування у ТОВ Альтген з 05.01.2017 р. позивач ОСОБА_1 підтвердив у судовому засіданні.

Зазначені письмові докази дають підстави суду для висновку про відсутність порушень з боку відповідача при звільненні позивача за власним бажанням, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1-2 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. з наступними змінами Про практику розгляду судами трудових спорів визначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

З вищезазначених письмових доказів встановлено, що позивач самостійно визначив дату припинення трудових відносин. Про відсутність будь-якого примусу на написання такої заяви вказує те, що дата припинення трудових відносин зазначена ним у заяві прописом. Будь-яких доказів чинення на позивача тиску з боку працедавця при написанні ним заяви суду не надано.

За такого, виходячи з положень ст.38 КЗпП України та п.8 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України, суд прийшов до висновку, що сторони домовилися про дату припинення трудових відносин 11 січня 2017 р., проте між ними не було домовленості про припинення трудових відносин саме на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, а тому звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Крім цього, як встановлено у ході розгляду справи, позивач після 11 січня 2017 р. на роботу не виходив і заяву про звільнення не анульовував, тобто підтвердив свою позицію про припинення трудових відносин.

Таким чином наказ відповідача №39-к від 11.01.2017 р. про звільнення позивача за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України винесений у відповідності з положеннями трудового законодавства, у зв'язку з чим відсутні підстави для його скасування з підстав порушення ст.38 КЗпП України.

Також не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду посилання позивача та його представника про те, що позивач мав бути звільнений на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, зважаючи на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У ході судового розгляду з листа Фонду державного майна України від 13.01.2017 р. на адресу ПАТ Миколаївобленерго, отриманого останнім 24.01.2017 р. вбачається, що згідно з наказом Фонду держмайна України від 03.01.2017 р. №3 завершена приватизація єдиного майнового комплексу Костянтинівської ГЕС. Актом від 29.12.2016 р. №118 єдиний майновий комплекс Костянтинівської ГЕС переданий покупцеві ТОВ Альтген. Враховуючи вищевикладене, ПАТ Миколаївобленерго необхідно зняти з балансу товариства майно єдиного майнового комплексу.

Єдиний майновий комплекс Костянтинівської ГЕС проданий ТОВ Альтген Фондом державного майна України ТОВ Альтген, що підтверджене копією договору купівлі-продажу від 05.12.2016 р., та переданий покупцеві на підставі акту №118 від 29.12.2016 про його передачу, копія якого є в матеріалах справи.

Зазначені документи свідчать про те, що ПАТ Миколаївобленерго не було власником єдиного майнового комплексу Костянтинівської ГЕС, а тому і перехід права власності на цей об'єкт підтверджує доводи представника відповідача ОСОБА_3 про відсутність у відповідача реорганізації та спростовує доводи позивача про її наявність.

Крім цього, як встановлено у судовому засіданні, позивач був прийнятий на роботу та звільнений з посади електромонтера головного щита керування електростанцією 3 групи кваліфікації філії ПАТ Миколаївобленерго Арбузинського району.

Будь-яких доказів про реорганізацію у вказаній філії суду не надано.

За такого всупереч положенням ст.60 ЦПК України позивач та його представник не довели доказами позовні вимоги в частині наявності підстав для звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а тому позов у частині визнання недійсним наказу №39-к від 11.01.2017 р. з цієї підстави також не підлягає задоволенню.

Заявлені позивачем позовні вимоги щодо зміни формулювання причини звільнення та стягнення вихідної допомоги є вимогами похідними від вимоги про визнання недійсним наказу №39-к від 11.01.2017 р. Зважаючи на те, що підстави для задоволення основної вимоги відсутні, похідні не підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що позивач та його представник не довели суду обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.5, 6, 8, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Миколаївобленерго про визнання недійсним наказу про звільнення, зміну формулювання звільнення, стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили через десять днів, якщо не буде подана апеляційна скарга.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Доманівський районний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні при його оголошенні, у той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя : ОСОБА_5