УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Гулька Б.І., Журавель В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживача за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11 січня 2014 року публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») пред'явило до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позов про стягнення з неї кредитної заборгованості за кредитним договором від 19 вересня 2008 року, начебто укладеного між нею та банком.

Вважала, що вказана копія кредитного договору не відповідає вимогам п. 6.21 наказу Міністерства юстиції України № 3253/5 від 22 грудня 2010 року «Про затвердження правил ведення нотаріального діловодства», згідно з яким документи, викладені на двох і більше аркушах, що подаються для вчинення нотаріальної дії, повинні бути прошиті у спосіб, що унеможливлює їх роз'єднання без порушення цілісності, кількість прошитих аркушів скріплюється підписом і печаткою особи, яка видала документ, із зазначенням посади. На прошитому (прошнурованому) документі здійснюється напис: «всього прошито (або прошнуровано), пронумеровано і скріплено печаткою _ аркушів».

Також вказувала на те, що у вказаному договорі з нею погоджувались тільки три сторінки з п'яти, з яких вона дійсно підписувала лише 1, 4 та 5, при цьому не маючи уяви про існування 2 та 3 сторінки.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просила поновити строк позовної давності за її позовною заявою; відновити становище, яке існувало до порушення її права як споживача послуг з надання споживчого кредиту, шляхом визнання непогодженими з позивачем істотних умов кредитного договору, викладених у пунктах від 2.2.10 до 2.3.3 включно та від 3.4 до 6.2 включно вищезазначеного кредитного договору.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року змінено рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2016 року в частині мотивів відмови у позові ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачкою було обрано неналежний спосіб судовий захисту цивільних прав та інтересів, оскільки договір укладено, а позивачка посилалась у позові, що умови договору з нею не погоджувались, пославшись на ст. 16 ЦК України, ст. ст. 11, 15, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у позові, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог, зазначивши при цьому, що рішення суду від 24 липня 2014 року, що набрало законної сили, задоволено позов банку та з ОСОБА_4 стягнуто кредитну заборгованість.

Отже, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що між сторонами було укладено кредитний договір, який відповідає вимогам ЦК України; норми Закону України «Про захист прав споживачів» не порушені; а згідно з ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони в іншому процесі не можуть оспорювати вже встановлені факти і правовідносини.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2016 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

Б.І.Гулько

В.І.Журавель