РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун.№759/768/16-ц

пр.№2/759/264/17

29 червня 2017 року Святошинський районний суд м. Києвав складі:

Головуючого судді Миколаєць І.Ю.

при секретарі Шелудько В.В.

за участю:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним з моменту укладення договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на виконання якого видано розписку від 27.06.2012 року та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Позивач свої вимоги мотивує тим, що у квітні 2012 року у неї з відповідачем почались близькі стосунки, а 21.07.2012 року сторони мали офіційно одружитись. Відповідач по справі працює юристом і так як на той час він був нареченим позивача він мав вільний доступ до всієї документації відносно діяльності двох магазинів позивача, бізнесу, нерухомості, ключів від сейфу. У зв'язку з тим, що за 10 днів до дати весілля у позивача померла бабуся, вона просила перенести дату весілля, на що відповідач відреагував досить різко та грубо, а через деякий час припинив стосунки з позивачем. Як зазначає позивач, відповідач створив розписку, за якою позивач ніби то винна йому значну суму грошових коштів. Позивачу стало відомо, що у ОСОБА_3 існує розписка від 27.06.2012 року, яка є доказом укладення між ними усного договору позики за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язується повернути відповідачу грошову суму в розмірі 100 000 доларі США в Подільському районі м. Києва в строк до 18.11.2012 року шляхом внесення їх до індивідуального банківського сейфу з внутрішнім футляром, який знаходиться у відділені № 7 «Дорічний Банк Сбербанк Росії», за адресою: м. Київ, вул. Сагайдачного Петра, 25 із наступною передачею йому відповідного ключа від сейфу та відповідної довіреності на право користування сейфом з її подальшою реєстрацією у відділені банку. Позивач зазначає, що ніколи не підписувала розписку від 27.06.2012 року та не отримувала вказані в ній кошти від ОСОБА_3, тому вважає, що договір позики на підтвердження якого видана розписка, має бути визнаний судом недійсним, у зв'язку з чим звернулась до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів (том № 1 а.с. 17-19).

Підставами визнання правочину недійсним вказує на ст. 230 ЦК України (вчинення правочину під впливу обману). Своїми доповненнями до позовної заяви, що отримані судом 20.07.2016 р. (том № 1 а.с. 146-149) позивач змінює підставу позову, якою вказує на недійсність правочину з підстав вчинення правочину договору позики, не у формі встановленій законом - не у письмовій формі, а також з підстав ненадання відповідачем позики - ненадання грошових коштів.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач вимоги позивача не визнає, заперечує у їх задоволенні, надавши письмові заперечення, в яких зазначає, що позиція позивача викладена нею в її позовній заяві є хибною, неправдивою та такою, що не відповідає дійсності і направлена лише на затягування її обов'язку повернення суми позики (том № 1 а.с. 217-219).

Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, до суду повернулись судові повістки без вручення із позначкою поштового відділення «за зазначеною адресою не проживає» ( том № 1 а.с. 144, 153, 170, 181, 208, том № 2 а.с. 200). Тому суд, враховуючи думку учасників процесу та повторну неявку в судове засідання, вважає за можливе розглянути справу без участі третьої особи.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 27.06.2012 р. ОСОБА_3 надав ОСОБА_7 у борг 100 000 доларів США, відповідно до якої ОСОБА_7 зобов'язалась повернути ОСОБА_3 в Подільському районі м. Києва в строк до 18.11.2012 р. шляхом внесення їх до індивідуального банківського сейфу з внутрішнім футляром, який знаходиться за наступною адресою: сховище для індивідуального сейфу з внутрішнім футляром у відділенні № 7 «ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ» м. Київ, вулиця Сагайдачного Петра, 25 з наступною передачею ОСОБА_3 ключа від сейфу та відповідної довіреності на право користування сейфом з її реєстрацією у відділенні банку (том № 1 а.с. 8).

Позивач просить визнати недійсним договір позики від 27.06.2012 року, що укладений між ним та відповідачем посилаючись на те, що вона не підписувала дану розписку, не отримувала грошові кошти вказані в даній розписці, а також з підстав не дотримання вимоги щодо письмової форми правочину.

Однак, суд не може погодитися з даним твердженням, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (реальне настання наслідків).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту оспорюваного договору позики від 27.06.2012 року вбачається, що він укладений у письмовій формі, як того вимагають норми ст.1047 ЦК України, зміст даного правочину не суперечить вимогам чинного законодавства.

Крім того, в силу вимог закону письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Позивач зазначає, що не підписувала розписку від 27.06.2012 року, однак, відповідно до Висновку експерта від 31.07.2015 року № 291/тдд, виконаного експертом за ухвалою Подільського районного суду м. Києва у цивільній справі № 758/4812/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, підпис в розписці від 27.06.2012 року виконаний ОСОБА_7 (том № 2 а.с. 115-139). Крім того, як вбачається із журналу судового засідання від 14.05.2015 року Подільського районного суду м. Києва, який розглядав цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, в поясненнях ОСОБА_4 зазначила, що підпис в розписці її, але де він взявся вона не знає (том № 2 а.с. 51). Суд вважає такі докази як належними, так і допустимими, оскільки вони отримані у законний спосіб та мають доказове значення обставин, на які посилається відповідач.

Таким чином суд вважає, що доводи на які посилається позивач не підтверджено, а тому позов не підлягає задоволенню.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що підстав для визнання договору позики від 27.06.2012 року недійсним немає.

Керуючись ст. ст. 202, 203, 215, 626, 628, 638, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 10, 27-30, 57-58, 60, 208 -209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсним договору - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.Ю. Миколаєць