АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Невідомої Т.О.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2017 року про повернення позивачу позову ОСОБА_3 до Київського апеляційного адміністративного суду, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2017 року позов ОСОБА_3 до Київського апеляційного адміністративного суду, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування шкоди повернено позивачу.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2017 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржувана ухвала про повернення позовної заяви та ухвала суду про залишення позову без руху постановлені з порушенням норм процесуального права. Суд першої інстанції не врахував, що за принципом диспозитивності цивільного судочинства особа, яка бере учать у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, а тому, вона, як позивач, має право визначати такий суб'єктний склад учасників спору, який вважає за доцільне для захисту свого порушеного права. Вважає, що пред'явлений нею позов в повній мірі відповідає вимогам положень статей 119, 120 ЦПК України, так як заявлена до стягнення сума є відшкодуванням шкоди, завданої внаслідок незаконних дій відповідачів, не пов'язаних із здійсненням правосуддя та відправленням судочинства. Зазначила, що вимоги суду першої інстанції визначити інший суб'єктний склад спору та викласти позов в новій редакції не передбачені жодною нормою законодавства, є безпідставними та фактично примушують позивача до подання іншої за своїм змістом заяви, яку вона не мала наміру подавати. Постановивши неправомірну ухвалу про залишення позову без руху, та, в подальшому, ухвалу про його повернення, суд першої інстанції фактично обмежив її в доступі до правосуддя.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача Київського апеляційного адміністративного суду, відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, подали заперечення на апеляційну скаргу та просили розглядати справу у їх відсутності, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідачів.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 березня 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Київського апеляційного адміністративного суду, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 було залишено без руху у зв'язку з недодержанням вимог, встановлених ст.ст. 119, 120 ЦПК України, а саме: в позовній заяві невірно визначено склад учасників спору, а її зміст не відповідає вимогам законодавства.

20 квітня 2017 року до Печерського районного суду м. Києва від ОСОБА_3 надійшла заява про забезпечення права на справедливий суд, в якій зазначено, що позивач вважає безпідставним залишення її позову без руху, так як судовий збір за його подання не підлягає сплаті на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», крім того, сама ухвала за своїм змістом є необґрунтованою і безпідставною, та створює позивачу перешкоди в доступі до правосуддя.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2017 року позов ОСОБА_3 до Київського апеляційного адміністративного суду, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування шкоди повернено позивачу.

Постановляючи дану ухвалу, суд першої інстанції послався на положення ч. 2 ст. 121 ЦПК України, зазначаючи, що ОСОБА_3 вимог ухвали Печерського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року про залишення її позову без руху не виконала, позовної заяви в новій редакції із зазначенням правильного суб'єктного складу сторін спору до суду не надала, що є підставою для повернення позовної заяви.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не відповідають вимогам цивільного процесуального законодавства, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, повинен перевірити дотримання позивачем вимог статей 119 і 120 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що позовна заява подається в письмовій формі. Даною статтею також встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.

Відповідно до вимог статті 121 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або у випадку не сплати судового збору, постановляє ухвалу про залишення заяви без руху та зазначає недоліки позовної заяви, які позивачу необхідно усунути, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо у встановлений в ухвалі суду строк позивач виконає вимоги ухвали суду, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для залишення позовної заяви ОСОБА_3 без руху слугувало те, що нею зазначено відповідачами у спорі про відшкодування шкоди судовий орган та колегію суддів. У зв'язку з невиконанням позивачем вимоги суду про заміну цих відповідачів на належних, позов було визнано неподаним і повернуто.

Статтею 20 ЦК України встановлено, що право на судовий захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 119 ЦПК України вимагає, щоб в позовній заяві було зазначено ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі, проте не встановлює обмежень щодо осіб, які можуть бути зазначеними у позові як відповідачі.

Як роз'яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства

при розгляді справ у суді першої інстанції», пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК.

Тобто, пред'явлення вимог до неналежного відповідача може бути підставою для відмови в задоволенні позову, проте не є підставою для визнання позову таким, що не відповідає вимогам закону щодо форми та змісту, якщо формально він складений з дотриманням таких вимог.

Суд першої інстанції вищевказані норми закону не врахував, не звернув уваги на те, що стаття 119 ЦПК України не встановлює обмежень щодо кола осіб, які можуть бути зазначеними як відповідачі у спорі, та будь-яких інших вимог щодо суб'єктного складу спору та передчасно дійшов висновку про невідповідність поданого позову вимогам ст.ст. 119, 120 ЦПК України і необхідність викладення заяви в новій редакції, із зазначенням інших осіб в якості відповідачів.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява ОСОБА_3 формально складена з урахуванням норм ст. ст. 119, 120 ЦПК України, та містить всі, визначені даними статтями, обов'язкові реквізити.

За таких обставин, оскільки як єдину підставу невідповідності позову ОСОБА_3 вимогам закону щодо змісту та форми суд першої інстанції зазначав невірно визначене коло відповідачів у спорі, що не свідчить про недотримання положень ст. ст. 119, 120 ЦПК, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу є передчасним.

При цьому, суд також не звернув уваги на те, що, за змістом ст. 122 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо, зокрема, заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Проте між особами, які мають процесуальний статус учасника судового спору, та судом (суддею), як органом (посадовою особою), що здійснює правосуддя, правовідносини, в рамках яких можливе відшкодування моральної шкоди, не виникають, оскільки суддя (суд) діє як посадова особа (орган), уповноважені на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Одночасно, чинне законодавство дає можливість повною мірою реалізувати право на оскарження судового рішення, як акту, яким оформлено результат здійснення правосуддя, з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічної позиції дотримується також Верховний Суд України, виклавши її в постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16.

За правилом ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 є обґрунтованими, ухвала Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2017 року про повернення позовної заяви постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому, підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2017 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: