АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 640/1752/17 Головуючий суддя І інстанції Чередник В. Є.
Провадження № 22-ц/790/3044/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Яцини В.Б.,

Суддів: Карімової Л.В., Пономаренко Ю.А.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 17 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину (договору) недійсним,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому з посиланням на ст. 203, 215, 216 ЦК України просив визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер 3397, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним в частині купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га. кадастровий номер :13:006:0021 за адресою: пров. Чехова, 37, м. Харків, застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді скасування рішення про державну реєстрацію прав та її обтяжень щодо переходу права власності на земельну ділянку площею 0,10 га. кадастровий номер :13:006:0021 за адресою: пров. Чехова, 37, м. Харків від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за № 33124020 від 23.12.2016 11:58:12.

В обґрунтування свого позову представник позивача ОСОБА_2 вказав, що в провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 640/4283/16- ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Харківської міської ради, Управління Держгеокадастру у м. Харкові про визнання недійсним рішення, скасування рішення про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання припиненим права власності на земельну ділянку.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2016 р. було вжито заходи забезпечення позову, шляхом заборони відчуження земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер :13:006:0021 за адресою: пров. Чехова, 37, м. Харків, на той момент належної ОСОБА_3 Ухвала залишена без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06.06.2016 р.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.08.2016 р. позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 р. рішення суду першої інстанції від 22.08.2016 р. скасовано, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25.11.2016 р. задоволено заяву ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову, на яку ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у зв'язку із чим ухвала про скасування заходів забезпечення позову не набрала законної сили, але в той час ОСОБА_3, всупереч чинним заходам забезпечення позову було здійснено відчуження земельної ділянки ОСОБА_4 на підставі спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.12.2016 р., серія та номер 3397, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було - відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 13.02.2017 р. шляхом накладення заборони на відчуження земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер :13:006:0021 за адресою: пров. Чехова, 37, м. Харків, що належить ОСОБА_4 (м. Харків, пров. Чехова 37, 61007, ІПН НОМЕР_1).

Не погоджуючись з рішенням суду. представник позивача - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. При цьому посилався на те, що рішення незаконне, необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд неповністю зясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, обєктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи.

Вказав, що той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІУ від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно було відомо. Зазначив, що аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 по справі № 6- 2552цс16.

Звертає увагу, що відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" позивач у даному випадку є заінтересованою особою у поверненні сусідньої земельної ділянки у власність ОСОБА_6, оскільки позивач як суміжний землекористувач також має право приватизувати частину цієї земельної ділянки, яку було продано за спірним договором, і такий його майновий інтерес підлягає судовому захисту, що також підтверджує рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_7 Девелопмент лтд. та інші проти Ірландії» (заява № 12742/87, рішення від 23 жовтня 1991 р.), в якій міжнародний Суд визнав, що поняття «майно» охоплює також «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу, наприклад бути власником земельної ділянки, яка надається у визначеній законом процедурі. Вказана позиція Європейського суду з прав людини кореспондується з вказаними правовими позиціями Верховного Суду України, які вказують на те, що заінтересована особа може оспорити правочин, що, на її думку, порушує її законний інтерес.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, відповідно до ст.ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах розглянутого судом позову та доводів справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 640/4283/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Харківської міської ради, Управління Держгеокадастру у м. Харкові про визнання недійсним рішення, скасування рішення про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання припиненим права власності на земельну ділянку.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 р. було вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження земельної ділянки площею 0,10 га, за адресою: 61107, м. Харків, пр. Чехова 37, на той момент належної ОСОБА_3. Ухвала залишена без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2016 р. позовні вимоги задоволено у повному обсязі визнано недійсним пункт 63, 63.1 рішення 2-ої сесії 7 скликання Харківської міської ради від 23 грудня 2015 року (серія та номер: 48/15) про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок, скасовано рішення № 27852638 від 18 січня 2016 року 16:52:54 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :13:006:0021, м. Харків, пров.Чехова, б.37 та визнано припиненим право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 р. рішення суду першої інстанції від 22 серпня 2016 р. скасовано, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 р. задоволено заяву ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову, на яку позивачем подано апеляційну скаргу.

Державним реєстратором Чугуївської міської ради ОСОБА_8 прийнято рішення від 22 грудня 2016 року № 33105986 про реєстрацію припинення обтяжень земельної ділянки на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 215 ЦК України встановлює такі правила стосовно недійсності правочину:

1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст.ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судовим розглядом також встановлено, що передана у приватну власність ОСОБА_3 земельна ділянка, стосовно якою було укладено спірний договір купівлі-продажу, виділялась їй в натурі без погодження межі земельної ділянки з позивачем, як суміжним землекористувачем.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в цій справі справа № 640/4283/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3В,, Харківської міської ради, Управління Держгеокадастру у м. Харкові про визнання недійсним рішення, скасування рішення про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання припиненним права власності на земельну ділянку вже по суті на підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 року набрало законної сили, тому відпали підстави вважати порушеними права та інтереси ОСОБА_1 внаслідок укладення оспореного ним по цій справі договору купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки судом визнано безпідставними його претензії на предмет приватизації відповідачем сусідньої земельної ділянки. Суд також вказав на відсутність доказів про порушення його прав при укладенні договору купівлі-продажу жилого будинку разом із земельною ділянкою, які розташовані поруч із земельною ділянкою, якою він користується на підставі права власності на житловий будинок. Позивач не був стороною спірного договору купівлі-продажу і не був власником спірної земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, яке ґрунтується на наявних у справі доказах та відповідає нормам матеріального і процесуального права і доводами скарги не спростовується.

Відповідно до ч.ч. 11, 12 ст. 153 ЦПК України оскарження ухвали про скасування забезпечення позову або про заміну одного виду забезпечення іншим зупиняє виконання цієї ухвали. Особи, винні в порушенні заходів забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Згідно до ч. 6 ст. 152 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

У ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України визначені правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства

1. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

2. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-2552цс16 від 18 січня 2017 року - зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у звязку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Таким чином, з урахуванням того, що вищевказаним рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, правова підстава для забезпечення позову відпала і хоча про скасування арешту формально було ухвалено Київським районним судом лише 25.11.2016 року, позивач не надав доказів на підтвердження того, то ОСОБА_3 на день укладення спірного договору купівлі-продажу знала про те, що ОСОБА_1 оскаржив цю увалу. Як встановлено апеляційним судом, апеляційна скарга була подана ним в останній день, і з урахуванням необхідності усунення ним виявлених недоліків, апеляційне провадження було відкрите вже після укладення договору купівлі-продажу. За недоведеності умисних дій відповідача ОСОБА_3 на порушення застосованих судом заходів забезпечення позову, а також на порушення публічного порядку з метою порушення конституційних прав і свобод позивача, - у даній справі відсутні передбачені у ст. 218 ЦК України підстави для нікчемності спірного правочину, а також - для застосування правових позицій, які були викладені у постановах Верховного суду України від 25.05.2016 року по справі № 6-605цс16 та від 18.01.2017 р. по справі № 6-2552цс16.

Крім того, позивач також не довів, що він має майновий інтерес у визнанні спірного договору купівлі-продажу недійсним, який може бути захищений відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, тому його посилання на практику Європейського суду з прав людини у даному випадку є безпідставним.

Так, обґрунтовуючи свій майновий інтерес в поверненні земельної ділянки до попереднього власника, позивач послався на наявність у нього передбаченого законом право в майбутньому набути у власність частину земельної ділянки, яка ніколи не перебувала в його користуванні. Однак в контексті положень ст.ст. 15, 16 ЦК України в судовому порядку підлягає лише той майновий інтерес, який прямо передбачений законом і не потребує для його набуття заявником вчинення третіми особами яких-небуть додаткових дій, або вимагає наступного звернення заявника до суду. Позивач не надав належних і допустимих доказів, що він має захищене законом право користування земельною ділянкою, на якій розташований його будинок, в межах, які накладаються на межі сусідньої земельної ділянки, яка була предметом спірного договору купівлі-продажу. Питання надання вільної земельної ділянки із земель комунальної власності відповідно до ст. 12, 116 ЗК України є диспозитивним правом Харківської міської ради і вирішується лише після звернення зацікавленої особи з відповідною заявою. При цьому у справі відсутні докази про те, що позивач звертався із такою заявою з приводу отримання спірної земельної ділянки до Харківської міської ради.

У своїх додаткових поясненнях до апеляційної скарги позивач вказав, що згідно з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року скасовано. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2016 року залишено в силі, внаслідок чого воно набрало чинності.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 було задоволено. Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року - скасовано. У задоволенні заяви ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову - відмовлено.

Колегія суддів відхиляє ці додаткові посилання на вказані судові рішення, оскільки вони були ухвалені вже після рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 березня 2017 року і тому не можуть впливати на його законність та обґрунтованість. Скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 361 ЦПК України може бути підставою для їх перегляду за нововиявленими обставинами, а не в апеляційному порядку.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315, 317,319, 323-325, 327 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 17 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії