Ухвала

іменем україни

19 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Оліон», Товариство з обмеженою відповідальністю «Еллана», про визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором, договорами поруки та застави, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_5, ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, зазначаючи, що 03 квітня 2013 року між ПАТ «Банк «Київська Русь та ТОВ «Еллана» було укладено договір відновлювальної кредитної лінії для поповнення обігових коштів підприємства № 27480-83. Ліміт кредитної лінії встановлено у 500 тис. грн з кінцевим строком повернення коштів - 02 квітня 2014 року. У подальшому умови договору було змінено, а саме: збільшено ліміт кредитної лінії до 700 тис. грн зі строком до 27 лютого 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Еллана» за кредитним договором з банком укладено договір поруки від 03 квітня 2013 року № 27490-83 з ОСОБА_4; договір поруки від 03 квітня 2013 року № 27492-83 з ОСОБА_5; договір поруки від 03 квітня 2016 року № 27486-83 з ТОВ «Оліон»; договір застави транспортних засобів від 03 квітня 2013 року (легковий автомобіль універсал-В, марки BMW, модель X5, 2011 року випуску, та легковий автомобіль універсал-В, марки MERCEDES-BENZ, модель ML 350, 2008 року випуску, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М., зареєстрований в реєстрі за № 375.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2015 року в справі № 489/5566/15-ц за позовом ПАТ «Банк «Київська Русь» стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як із солідарних боржників 300 тис. грн заборгованості за кредитним договором від 03 квітня 2013 року № 27480-83, 40 750 грн 01 коп. процентів, 1 тис. грн пені та 79 199 грн 99 коп. інфляційних втрат, всього: 420 950 грн.

28 січня 2015 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено договори строкових банківських вкладів (депозиту) № № 7373-46.3, 7366-46.3, за яким вкладник передав, а банк прийняв грошові суми у розмірі 46 тис. доларів США та 75 тис. доларів США, відповідно зі строком їх повернення - 02 лютого 2015 року.

20 березня 2015 року в ПАТ «Банк «Київська Русь» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

У січні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до банку та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» із заявою про здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог за зобов'язаннями кредитного та депозитного договорів.

Проте, в червні 2016 року позивачі дізнались що банк звернув до виконання виконавчі листи, видані на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2015 року про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як із солідарних боржників 420 950 грн заборгованості за кредитним договором від 03 квітня 2013 року № 27480-83.

Посилаючись на викладене, вважаючи дії банку такими, що порушують їхні права, оскільки відбулось поєднання боржника і кредитора в одній особі, позивачі з підстав, передбачених ст. 606 ЦК України, просили визнати припиненими зобов'язання за кредитним договором від 03 квітня 2013 року № 27480-83, укладеним між банком та ТОВ «Еллана», шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог; визнати припиненими: договір поруки від 03 квітня 2013 року № 27490-83, укладений між банком та ОСОБА_4; договір поруки від 03 квітня 2013 № 27492-83, укладений між банком та ОСОБА_5; договір поруки від 03 квітня 2016 року № 27486-83, укладений між банком та ТОВ «Оліон». Також позивачі просили визнати припиненим договір застави транспортних засобів від 03 квітня 2013 року, укладений між банком та ОСОБА_4

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2016 року позов ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задоволено.

Визнано припиненими зобов'язання за кредитним договором від 03 квітня 2013 № 27480-83, укладеним між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Еллана» на загальну суму 420 950 грн, що складається із 300 тис. грн заборгованості за кредитом, 40 750 грн 01 коп. процентів, 1 тис. грн пені та 79 199 грн інфляційних втрат, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою ОСОБА_5

Визнано припиненими: договір поруки від 03 квітня 2013 року № 27490-83, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_4, договір поруки від 03 квітня 2013 року № 27492-83, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_5; договір поруки від 03 квітня 2016 року № 27486-83, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Оліон».

Визнано припиненим договір застави транспортних засобів від 03 квітня 2013 року, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М., зареєстрований в реєстрі за № 375, яким забезпечено вимоги заставодержателя ПАТ «Банк «Київська Русь» за кредитним договором на відкриття відновлювальної кредитної лінії від 03 квітня 2013 року № 27480-83.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 січня 2017 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 одночасно є боржником на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2015 року та кредитором ПАТ «Банк «Київська Русь» за договорами банківських вкладів, строк виконання договорів банківського вкладу настав, вимоги є зустрічними і однорідними, тому відбулось припинення зобов'язань за кредитним договором, договорами поруки та застави згідно зі ст. 606 ЦК України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, зазначав, що у даній справі поєднання боржника і кредитора в одній особі у розумінні приписів ст. 606 ЦК України не відбулося, оскільки у позивачів та банку залишаються взаємні зобов'язання за договорами поруки, застави та банківського вкладу, що не може свідчити про припинення зобов'язання з цієї підстави.

Крім того, в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку з чим припинення зобов'язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора в порушення порядку ст. 52 цього Закону, не допускається (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-2047цс16).

Також апеляційний суд зазначав, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2015 року в справі № 489/5566/15-ц, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителів, отже підстав для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України немає (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 06 липня 2016 року в справі № 6-1199цс16).

При цьому апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (ст. 212 ЦПК України).

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити та залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

Т.Л.Ізмайлова

О.В.Кадєтова