АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4670/2017 Доповідач - Музичко С.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - судді Музичко С.Г.,

суддів: Панченка М.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Гоін В.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс» про захист прав споживачів та визнання договору про іпотечний кредит недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства « Комерційний банк « Даніель», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Некстджен Фінанс» про захист прав споживачів та визнання договору про іпотечний кредит недійсним.

В апеляційній скарзі представник позивача просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Свої вимоги мотивує тим, що жодного допустимого доказу, що підтверджує отримання готівкою іноземної валюти позичальником рішення суду не містить.

Зазначає, що внаслідок несправедливих умов договору банком з боржника стягнуто додаткову суму заборгованості, що фактично дорівнює розміру самого кредиту, що свідчить про існування дисбалансу на шкоду споживача. Крім того, на її думку, оспорюваний договір суперечить статтям 524, 533 ЦК України, тобто не містить вираження грошового зобов'язання у грошовій одиниці гривні.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач та третя особа будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не з'явились, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 15.04.2005 року між позивачем та ПАТ «КБ «Даніель» було укладено договір про іпотечний кредит за №347-04-КН та в подальшому із додатковими угодами №1 від 15.12.2006 року та за №2 від 08.04.2009 року про отримання у тимчасове платне користування кредитних коштів в загальному розмірі - 265 000 доларів CLUA на строк до 14.04.2025 року із сплатою 13,5 % відсотків річних.

Згідно умов п.1.2 укладеного договору банк надає позичальнику грошові кошти на придбання нерухомого майна квартири АДРЕСА_1.

23 травня 2005 р. сторони уклали іпотечний договір, за умовами якого у забезпечення виконання зобов'язань за Договором про іпотечний кредит №347-04-КН від 15 квітня 2005 р. банку у іпотеку передається трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1

15 грудня 2006 р. сторони уклали договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, відповідно до якого пункти 1.1, 2.2. іпотечного договору викладені в іншій редакції, зокрема, сторони визначили вартість предмету іпотеки в 2 020 000,00 гривень.

15 грудня2006р. сторони уклали додаткову угоду № 1 до Договору про іпотечний кредит №347-04-КН, відповідно до якої банк надає позичальнику кредит у розмірі 265 000 доларів США до 14 квітня 2025 року включно зі сплатою за користування кредитом 13,5 відсотків річних, а позичальник зобов'язується повернути кредит та платити відсотки за користування кредитом, у строки та на умовах, передбаченим цим договором.

08 квітня 2009 р. сторони уклали додаткову угоду № 2 до Договору про іпотечний кредит №347-04-КН, якою змінили графік погашення заборгованості та спосіб захисту порушення умов договору.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.

Як встановлено судом, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.05.2015 року, що набрало законної сили, з позивача на користь банку стягнуто заборгованість за вказаним кредитом та встановлено про отримання ОСОБА_2 кредитних коштів в доларах США та їх часткове повернення.

За умовами ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд дійшов правомірного висновку, що вказані обставини підтверджують укладання договору в доларах США, їх отримання позивачем та часткове повернення у відповідності до умов кредитного договору та не потребують доказуванню у цій справі.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, яка зазначена у частині 2 даної норми, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст. 15 та 23 цього закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих даними діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у даному випадку кредитного договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно сі. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Судом встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, відповідач надав позивачу документи щодо сукупної вартості кредиту.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, доводи апеляційної скарги даний висновок не спростовують.

Крім того, укладаючи додаткову угоду №1, додаткову угоду №2 до договору про іпотечний кредит від 15.04.2005 року, іпотечний договір від 23.05.2005 року та договір про внесення змін до іпотечного договору від 15.12.2006 року позивач підтвердила дійсність договору про іпотечний кредит.

Посилання у апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України у справі 6-1746цс16, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки фактичні обставини справи, які стали підставою для правового висновку стосуються правовідносин між банком та споживачем щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту. У позові відсутні посилання на вказані підстави. Отже, обставини справи не є тотожними.

Відповідно до банківської ліцензії №28 від 30.10.1991 року ВАТ «Банк»Фінанси та кредит» було надано право на здійснення банківський операцій за ч.1 та п.п 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». З додатку до вказаного дозволу №28 - 2 від 17.07.2007 року вказаний банк вправі здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Тобто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не заперечував проти укладення договору в доларах США, так як матеріали справи містять додаткові угоди до іпотечного договору, які складені на визначених і погоджених сторонами умовах.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущені порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді