Справа № 299/801/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

20 червня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Готра Т.Ю., Собослой Г.Г.,

секретарі: Шукаль О.Я.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 11 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Виноградівський районний відділ Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності та вселенні та поділу майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом ОСОБА_1, третя особа - Виноградівський районний відділ Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до рішення Виноградівського районного суду від 01.11.2011р. шлюб між сторонами був розірваний і з того часу відповідач в добровільному порядку виїхав із житлового будинку позивачки АДРЕСА_1 де вони проживали та переїхав до своїх батьків

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка вказує, що вона неодноразово просила відповідача знятися з реєстрації в будинку її батьків, однак останній ігнорує її прохання, а відтак, в силу ст.319 ЦК України вона змушена звернутися до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування її житлом, а саме: будинком АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачка та її представник просили свої позовні вимоги по первісному позову залишити без розгляду, про що судом 24.09.2015р. винесена відповідна ухвала (а.с.142-143).

В свою чергу відповідач ОСОБА_1, не заперечуючи проти залишення первісних позовних вимог ОСОБА_2 без розгляду, скориставшись своїми правами відповідно до вимог ст.123 ЦПК України, звернувся 17.07.2015р. із зустрічним позовом до позивачки ОСОБА_2 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності - визнавши за ним право власності на 1/3 частину даного будинковолодіння, зменшити спадкову масу і визначити частку ОСОБА_2 як 2/3 даного житлового будинку.

Обґрунтовуючи свої зустрічні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що з 17.07.1999р. по 01.11.2011р. він з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє доньок: ОСОБА_3- ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9- ІНФОРМАЦІЯ_2 З моменту укладення шлюбу вони на протязі двох років проживали на квартирі в АДРЕСА_2, а через два роки переїхали проживати по місцю проживання батьків відповідачки - будинок АДРЕСА_1.

Позивач вказує, що на момент його вселення будинок НОМЕР_2, був одноповерховий, мав один вхід в будинок (загальною площею 103,80 кв.м.) з тильної сторони, дві житлові кімнати, одну кухню, ванну, кладову кімнату і гараж, в будинку ремонтні роботи не проводились більше 5 років. У зв'язку з тим, що в них народилась друга дитина, а тому їм необхідна була додаткова житлова площа і вони, маючи грошові заощадження (приблизно в сумі 100000 гривень) в середині 2003р. розпочали переобладнання даного житлового будинку, збільшення житлової площі за рахунок добудови другого поверху над будинком і добудови літньої кухні. Для цього він почав підшуковувати будівельну бригаду, скуповувати необхідні будівельні матеріали, звернувся у районний відділ архітектури для виготовлення документів на переобладнання будинку і архітектором ОСОБА_4, після виїзду на місце знаходження будинку, було виготовлено необхідний будівельний план. На початку вересня 2003р., коли всі підготовчі роботи були проведені, будівельна бригада в кількості 5-ти чоловік, з бригадиром ОСОБА_5 почала проводити будівельно-ремонтні роботи.

Після проведення даних будівельних робіт, були проведені ремонтні роботи, як у житловому будинку (обидва поверхи), так і в літній кухні, було проведено всі необхідні системи опалення, електропроводка, водопостачання, каналізаційні системи, проведено всі необхідні внутрішні ремонти, оздоблювальні та інші роботи, для придатності проживання в будинку. Додатково було проведено по периметру ділянки зведено огорожу з бетонних блоків. Всі будівельні та ремонтні роботи оплачувались ним за грошові кошти сім'ї.

Далі позивач стверджує, що за період вересень-грудень 2003р. ним, з дозволу власника - ОСОБА_6, за кошти з сімейного бюджету, було проведено повне перепланування (перебудування) житлового будинку АДРЕСА_1 і капітальний ремонт окремих кімнат, а також побудовано і облаштовано літню кухню, яка придатна для проживання, в зв'язку з чим як розміри (площа,об'єм) так і вартість будинку збільшилась в декілька разів, до того ж ним було ще добудовано літню терасу, облаштовано покриття подвір'я і ковану огорожу, а відтак позивач вважає, що має частку власності в даному будинковолодінні на рівні з відповідачкою та її родичами, зокрема на 1/3 частки.

Між тим, відповідачка, добре знаючи ці обставини, з метою «заволодіння» даним житловим будинком поза волею позивача (знаючи, що документи на переобладнання ним не було доведено кінця) після смерті свого батька ОСОБА_6 оформила через приватного нотаріуса на підставі свідоцтва про право на спадщину серії та номер 1049 від 20.02.2015 року приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу Закарпатської області Гонтар Людмилою Іванівною, шляхом прийняття спадщини за батьком, як домоволодіння побудоване її батьком в 1982 році, що може бути правильним і законним, так як ні літньої кухні ні другого поверху будинку в 1982р. було, а їх побудував позивач в 2003р.

В подальшому, 07.08.2015р. ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про поділ майна подружжя - автомобіля марки «Voklsvagen Сaddi», р.н. НОМЕР_3, а відтак просив визнати за ним право власності на цей автомобіль.

Даний позов відповідно до клопотання ОСОБА_1, ухвалою суду від 02.09.2015р., був об'єднаний в одне провадження з даною цивільною справою №801/15.

В обґрунтування цих вимог ОСОБА_1 вказав, що за час перебування їх у шлюбі вони крім іншого придбали і автомобіль марки «Voklsvagen Сaddi», р.н. НОМЕР_3, за який було заплачено 70.000,00 грн. В процесі розгляду справи по суті ОСОБА_1 відповідно до заяви від 03.11.2016 р. уточнив свої вимоги в позові про поділ майна подружжя, в якій, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію за половину вартості автомобіля марки «Voklsvagen Сaddi», р.н. НОМЕР_3, оскільки відповідачка, не дивлячись на ухвалу суду про забезпечення позову, під час розгляду справи у суді, продала даний автомобіль.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 11 січня 2017 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності та вселення, а також уточненого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 73.324,00 грн. грошової компенсації за половину вартості автомобіля марки «Volkswagen Caddi», 2004 р.в., номер кузова НОМЕР_1 як спільної сумісної власності відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення, якою просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони по справі з 17.07.1999 р. по 01.11.2011 р. перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє доньок: ОСОБА_3- ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_2 З моменту укладення шлюбу подружжя на протязі двох років проживали на квартирі в АДРЕСА_2, а в 2001р. переїхали проживати по місцю проживання батьків відповідачки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в - в будинок АДРЕСА_1, де вони проживали разом до моменту їх розлучення- 01.11.2011р.

Також встановлено, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1, належав на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 31.03.1993р. на праві приватної власності в цілому ОСОБА_6- батьку відповідачки, право власності на який засвідчено даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права №33920898 від 20.02.2015р.

Суд першої інстанції вірно встановив (на підставі копії спадкової справи №13/2014, зареєстровано в реєстрі за №1049 /а.с.85-99/), що після смерті ОСОБА_6, який помер 04.10.2013р., належний ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 мали право успадковувати за законом (спадкування відбувалося за законом, оскільки ОСОБА_6 заповіту не залишив) відповідачка та її мати ОСОБА_8, яка відмовилася від спадщини на користь відповідачки. На підставі цього відповідачка оформила відповідно до законодавства спадщину на вищезгаданий житловий будинок, що стверджено даними свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.02.2015р., витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а відтак єдиним законним власником даного нерухомого майна являється виключно відповідачка ОСОБА_2.

Так, з матеріалів справи достовірно встановлено, що сторони розірвали шлюб 11.11.2011р., із даного будинку ОСОБА_1 виселевсся в серпні 2011р., тобто більше ніж за 2 роки до смерті колишнього власника будинку та за 4 роки до прийняття відповідачкою спадщини за померлим власником будинку ОСОБА_6.

Отже, на момент проведення ремонтних робіт у спірному будинку у 2003 р. сторони по справі не були власниками (співвласниками) даного будинку, а проживали там з дозволу на той момент власника будинку ОСОБА_6.

Так, ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що ним особисто було витрачено на ремонт оспорюваного будинку власних коштів у розмірі близько 100.000,00 грн., однак будь-яких належних та достовірних доказів на підтвердження цього суду не надав.

Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.1991р. та відповідно до ст.12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі- продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 ЗК України і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК обов'язок.

Між тим, в порушення вимог ст.ст.10,11 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 не надав належних доказів того, що сільською радою йому було надано рішення на перебудову спірного будинку, або відведення земельної ділянки для будівництва зазначеного будинку, окрім того, не надав належних та достовірних доказів і того, що позивач вніс в перебудову зазначеного будинку зазначених ним у позові коштів, а відтак суд вважає, що ОСОБА_1 не має правових підстав і для отримання будь-якої частки із оспорюваного будинку.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач також посилається на дані висновку будівельно-технічної експертизи за №0005/2016 від 15.08.2016р., проте суд, з огляду на встановлене у судовому засіданні, вважає за необхідне зазначити наступне.

Експертний висновок не можна розглядати як безспірний доказ, оскільки він має оцінюватися судом нарівні з іншими доказами за загальними правилами оцінки доказів, при цьому, важливим є те, що письмові докази в процесі дослідження перевіряються за допомогою інших засобів доказування: поясненнями сторін, показаннями свідків, висновками експертів.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про відшкодування вартості автомобіля, то суд в даному випадку правильно зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності, відповідач, відповідно, заявила клопотання про застосування наслідків пропуску строку.

Інших доводів, які б мали правове значення для вирішення справи, в апеляційній скарзі немає.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи викладені в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не доведені, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді