УХВАЛА

іменем україни

5 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 29 березня 2011 року між банком та ОСОБА_4, було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 15 тис. грн зі сплатою 15 % річних з кінцевим стоком повернення до 29 березня 2014 року. За умовами цього договору щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом становить 1,75 % від суми кредиту. Оскільки відповідач не виконувала зобов'язання за кредитним договором, утворилась заборгованість у розмірі 44 625 грн 63 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 3 854 грн 50 коп., заборгованості за відсотками - 1 550 грн 17 коп., заборгованості з комісії - 4 200 грн, плати за пропуск платежів - 35 020 грн 96 коп.

З урахуванням зазначеного, ПАТ «ВіЕйБі Банк» просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 44 625 грн 63 коп.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2016 року позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором від 29 березня 2011 року у розмірі 19 604 грн 67 коп., у тому числі: кредит - 3 854 грн 50 коп., відсотки - 1 550 грн 17 коп., комісія - 4 200 грн, плата за пропуск платежів - 10 тис. грн. У решті позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21 червня 2016 року рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» про стягнення комісії та плати за пропуск платежів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» про стягнення суми комісії та пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги.

Отже, у решті рішення апеляційного суду не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» про стягнення суми комісії та пені, апеляційний суд виходив із того, що п. 2.4.2 кредитного договору від 29 березня 2011 року, укладеного між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_4, яким встановлено сплату комісії за управління кредитом є нікчемним з огляду на те, що у договорі про надання споживчого кредиту кредитодавцю забороняється встановлювати будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», тому зазначений пункт договору, яким встановлено сплату комісії, є нікчемним, а стягнення комісії незаконним.

Також судом апеляційної інстанції зазначено, що кредитним договором нечітко визначено порядок нарахування пені, розмір та строки її сплати, крім того, позивачем не доведено правильність нарахування пені.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 29 березня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір банківського обслуговування (кредитний договір) на суму 15 тис. грн, зі сплатою 15 % річних, терміном повернення 29 березня 2014 року.

Пунктом 4 спеціальної частини договору передбачено сплату комісії за управління кредитом у розмірі 1,75 % від суми кредиту.

Відповідно до п. 2.4.2 загальної частини кредитного договору проценти та комісію за управління кредитом позичальник повинен сплачувати щомісячно в день повернення кредиту відповідно до платежів, передбачених у графіку погашення заборгованості за кредитом (додаток № 1 до кредитного договору).

Згідно з п. 2.4.3 загальної частини договору при простроченні повернення кредиту проценти за користування простроченими до повернення сумами коштів нараховуються в порядку, визначеному п. 2.4.1 загальної частини договору.

Пунктом 4.2 загальної частини договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником обов'язку, передбаченого п. 3.3.3 загальної частини договору, при тому, що прострочення виконання боргових зобов'язань за договором перевищило 60 календарних днів, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити штраф у розмірі, зазначеному у п. 8 спеціальної частини договору.

На підставі постанови правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» про призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», відповідно до якого із 20 березня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк».

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Судом правильно відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії за управління кредитом у сумі 4 200 грн.

Так, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочини, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12, правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на поточні потреби (споживчі цілі) (п. 1.2 договору, а. с. 10), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що п. 2.4.2 кредитного договору від 29 березня 2011 року, укладеного між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_4, яким встановлено сплату комісії за управління кредитом є нікчемним.

Разом із тим, не можна погодитись з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення пені.

Так, відповідно до п. 4.3 договору у випадку прострочення позичальником сплати або не в повному обсязі чергового платежу за графіком, банк має право вимагати від Позичальника додатково сплатити банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань (а саме неповерненої чергової частини кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена у п. 9 спеціальної частини договору. Банк може використати право на застосування пені, починаючи з наступного дня рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем, та закінчуючи днем, що передує даті повного виконання всіх прострочених грошових зобов'язань.

Відповідно до п. 9 спеціальної частини договору ставка пені - 0,50 %, пеня розраховується за методом «Факт/360» (метод «Факт/360» передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів).

Згідно з розрахунком, наданим банком, заборгованість за пенею за період з 30 червня 2011 року по 5 серпня 2015 року становить 35 020 грн 96 коп. (а. с. 125 - 126).

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Крім того, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Отже, маючи передбачені законом повноваження на ухвалення рішення по суті спору, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України фактично ухилився від розгляду справи та перевірки доказів у справі, з'ясування фактичних обставин справи та встановлення правовідносин, що виникли між сторонами; відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення пені лише з тих підстав, що йому є незрозумілим розрахунок заборгованості.

Також під час розгляду справи суд згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має врахувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, щодо застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Так, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_4 про стягнення пені скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_4 про стягнення комісії залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П.Штелик