АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Поливач Л.Д.,

ШаховоїО.В.,

при секретарі Гоін В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним пункту кредитного договору про третейське застереження, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року,

у с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним пункту кредитного договору про третейське застереження.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2015 року, позовну заяву повернуто позивачу (а.с.7-8).

Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2015 року, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2015 року - скасовано, справу направлено до Шевченківського районного суду міста Києва для вирішення питання про прийняття (а.с.24-25).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13 листопада 2015 року, відкрито провадження у даній справі (а.с.38).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року, у задоволенні позову - відмовлено (а.с.107-112).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки позивачка в даній ситуації є споживачем фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, а тому звільнена від сплати судового збору.

Статтею 6 Договору, а саме п.6.2 визначено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони керуючись с.5 Закону України «Про третейські суди» домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В.М. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Мороз О.А. або Білоконем Ю.М. у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту.

Разом з тим, Законом України від 03 лютого 2011 року №2983-VI«Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів послуг банку (кредитної спілки).

На підставі викладеного, є підстави для визнання недійсними ст.6 п.2 Договору, укладеного між сторонами, в частині умови про розгляд спорів, які можуть виникнути у зв'язку з укладенням та виконанням цього Договору, в третейському суді, відповідно до ст.215 ч.1 ЦК України.

До суду апеляційної інстанції сторони та їх представники не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, крім того, до канцелярії суду надійшла заява представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про відкладення судового розгляду у зв'язку з відпусткою, разом з тим, до заяви взагалі не додано жодного підтверджуючого документу, а тому колегія суддів визнала вказану причину для відкладення розгляду справи - неповажною.

Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутності нез'явившихся осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 01 вересня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та фізичною особою - ОСОБА_2, укладено Договір кредиту № 032/715250-KR, згідно якого ОСОБА_2 (позичальник) отримала від Банку (кредитор) кредитні кошти, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, у сумі 24 164 доларів США, зі сплатою 7,99 процентів річних та порядком погашення суми основної заборгованості, визначеними в Договорі, з кінцевим терміном повернення до 31 серпня 2015 року (а.с.34-36).

Пунктом 6.2 ст. 6 Договору кредиту сторони погодили, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, м. Київ, вул. М.Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юріє Миколайовичем у порядку черговості. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Договір підписаний обома сторонами, особисто, із засвідченням справжності підпису ОСОБА_2, тобто на час підписання Договору позичальник погодилась з його умовами, у тому числі із третейським застереженням.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним п.6.2 статті 6 вказаного Договору кредиту, позивачка посилається на те, що Законом України від 03.02.2011 року № 2983Л/І «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судом» доповнено положеннями, згідно із якими третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Оскільки Закон про зміни набув чинності 12 березня 2011 року, вимоги п. 14 частини 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» розповсюджуються лише на правовідносини, що виникли з 12 березня 2011 року. А тому вона вважає, що починаючи з 12 березня 2011 року умова викладена в ст.6 кредитного договору щодо третейського розгляду спорів, суперечить п.14 частини 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Також позивачка посилається на те, що зміст правочину, тобто кредитного договору щодо третейського застереження не відповідає ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки порушені положення ст. 124 Конституції України, яка встановила, що на правовідносини, що виникають у державі, поширюється юрисдикція судів, зазначених у Конституції України, та іншого законодавства, прийнятого на виконанням Основного Закону України.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що домовленість сторін у Договорі кредиту про звернення за вирішенням спорів до третейського суду мала місце 2008 року та на той час будь-яких перепон для внесення змін до Договору не було; спірний пункт Договору не порушує та не обмежує права позивачки, не суперечить нормам чинного законодавства, оскільки, передбачаючи у договорах третейський порядок врегулювання спорів, сторони реалізують свої права, передбачені Конституцією України та процесуальним законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх законними та обгрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження у договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди .

Відповідно до ст. 17 ЦПК України про право сторін на передачу спору на розгляд третейського суду - сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. На час укладання договору кредиту були дотримані положення закону використанням вказаного права, що виразилось у третейському застереженні.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 ЦК України визначено перелік підстав для визнання правочину недійсним.

Разом з тим, ОСОБА_2 не надано жодних доказів порушення вказаних вимог при укладанні Договору кредиту в частині умов про третейське застереження.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року (справа про досудове врегулювання спорів), положення ч.2 ст.124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (ст. 17 ЦПК) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

У п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Тому за наявності вказаного третейського застереження (окремої третейської угоди) залишення позовної заяви споживача без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 207 ЦПК є неприпустимим. Такі заяви підлягають вирішенню і за наявності з цього приводу рішення третейського суду, прийнятого за межами його компетенції. При цьому відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк не є споживачем.

Договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом (стаття 17 ЦПК), не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів.

В ході розгляду справи судом встановлено, що кредитні кошти надані ОСОБА_2 на оплату придбаного автомобіля марки Тойота, модель Кантрі, 2008 року. При цьому, на час звернення до суду з даним позовом у липні 2015 року, позивачкою порушено умови Договору кредиту щодо строку повернення основної заборгованості.

Тобто позивачка, всупереч ст..ст.1049,1054 ЦК України порушила умови Договору щодо своєчасного погашення кредиту, процентів, у результаті чого виплата кредиту була прострочена, виникла заборгованість, яку остання має погасити за умовами, викладеними у Договорі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно п. 6.2. Договору кредиту сторони погодили внести до Договору застереження, що у випадку неможливості вирішення сторонами спору з приводу виконання та припинення кредитної угоди шляхом переговорів - сторони мають право звернення до Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз».

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані у справі докази у відповідності до вимог ст.212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що домовленість сторін у Договорі кредиту про звернення за вирішенням спорів до третейського суду мала місце ще у 2008 році та на той час будь яких перепон для внесення змін до вказаного Договору не було, положення п.6.2 Договору ОСОБА_2 оспорює у зв'язку із внесенням змін до Закону України «Про третейський суд» щодо непідвідомчості спорів пов'язаних із захистом прав споживачів, разом з тим, вказані зміни, прийняті через декілька років після укладення Договору не порушують та не обмежують права позивачки.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці 7 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про третейські суди», є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч.5 ст. 55 Конституції України.

Отже доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав згідно ст.215 ч.1 ЦК України для визнання недійсними ст.6 п.2 Договору кредиту, укладеного між сторонами, в частині умови про розгляд спорів, які можуть виникнути у зв'язку з укладенням та виконанням цього Договору, в третейському суді, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду першої інстанції по суті даного спору.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом повно та всебічно з'ясовано обставини справи, вірно встановлені правовідносини сторін та правильно застосовано норму закону, що їх регулює, оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: Л.Д.Поливач

О.В. Шахова

_______________________________________________

Справа № 761/18702/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/7115/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Малинников О.Ф.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.