Справа № 344/280/17
Провадження № 22-ц/779/1125/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Матківський
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого: Матківського Р.Й.

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 24 травня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року позивач звернулася з даним позовом та просила ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 21 250 гривень заборгованості.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2012 року задоволено її позов до ОСОБА_4 та стягнуто кошти в сумі 21 250 гривень за договором позики, видано виконавчий лист на примусове виконання рішення суду. ОСОБА_4 померла, а виконавче провадження щодо стягнення з неї коштів на користь позивача закрито. Після її смерті спадкоємцем є її син ОСОБА_3, який повинен відповідати за зобовязаннями своєї матері перед нею. Тому з метою погашення заборгованості просила стягнути кошти з відповідача як спадкоємця після смерті матері.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення є незаконним. Вважає неправильним висновок суду першої інстанції про те, що вона як кредитор жодних клопотань до нотаріуса протягом 6 місяців від дня, коли дізналася або могла дізнатись про відкриття спадщини, щодо предявлення своїх вимог згідно рішення суду від 23 жовтня 2012 року до спадкоємців не предявляла, матеріали позову також не місять інформацію про направлення такої вимоги особі відповідача, якого вважає позивач спадкоємцем, який повинен відповідати за зобовязаннями своєї матері перед позивачем. Жодна норма чинного законодавства не зобовязує її звертатися із зазначеною судом письмовою вимогою, і ця обставина не є перешкодою для звернення до суду.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що відповідач на момент смерті постійно проживав із своєю матірю, і в передбачені законом терміни не відмовився від неї. Оформлення права власності на спадкове майно не обовязково здійснюється в нотаріальному порядку, оскільки у випадку відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на обєкт нерухомого майна, право власності оформляється в судовому порядку, тому відомості про оформлення права власності на спадкове майно не завжди можуть знаходитись у нотаріальній конторі.

Вважає, що для задоволення її вимог, суд зобовязаний взяти до уваги той факт, що відповідач фактично прийняв спадщину, що є підставою для відповідальності.

Вислухавши суддю-доповідача, апелянта, та її представника, які вимоги скарги підтримали, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, що відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем після смерті 18 червня 2014 року матері ОСОБА_4, яка є боржником згідно рішення суду від 23 жовтня 2012 року.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою ст. 1047 цього Кодексу встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2012 року було задоволено позов позивача до ОСОБА_4 та стягнуто кошти в сумі 21 250 гривень за договором позики, видано виконавчий лист на примусове виконання рішення суду (а.с.4,8,12-13).

ОСОБА_4 18 червня 2014 року померла.

Згідно листа заступника завідувача державної нотаріальної контори від 15 червня 2015 року після смерті ОСОБА_5, яка змінила прізвище на ОСОБА_4, заведена спадкова справа . Станом на 15 червня 2015 року спадкоємці ОСОБА_4 в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину не зверталися (а.с. 53).

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обовязків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 цього Кодексу).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Позивач у даній справі не подала жодного доказу, що відповідач ОСОБА_3 є сином боржника ОСОБА_4 та що він у встановленому законодавством порядку прийняв спадщину після смерті матері. Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявлявся та свого відношення до заявлених вимог не висловлював, тому у суду першої інстанції не було законних підстав для того, щоб вирішувати питання про можливість стягнення боргу з нього як спадкоємця боржника.

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Суддів В. А. Девляшевський

ОСОБА_6