Справа № 180/112/17
Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Нанічкіної Н.М.
з секретарем Івановою О.А.,
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Марганець цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Агро-хліб» про визнання договору оренди землі №164 припиненим та стягнення заборгованості по орендній платі,
У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати договір оренди землі № 164 припиненим, припинити користування ТОВ ВКФ «Агро-хліб» земельною ділянкою, яка належить йому, ОСОБА_2, та стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі.
Наприкінці десятирічного строку, в липні 2016 року, ним на імя директора ТОВ ВКФ «Агро-хліб» направлено письмову заяву з проханням після закінчення строку дії договору оренди землі повернути земельну ділянку. На час зверенння до суду з позовом письмової відповіді він так і не отримав. Вважає, що відповідач незаконно продовжує користуватись земельною ділянкою.
В судовому засіданні представник позивача додатково зазначив, що відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою, засіяв її, і всіляко ухиляється від повернення її позивачу та від сплати орендної плати.
Відповідач позов не визнав. Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заявила, що ТОВ ВКФ «Агро-хліб» вважає договір оренди № 164 розірваним у звязку із закінченням строку дії договору, земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_2 не користується, а листа позивача про повернення земельної ділянки підприємство не отримувало, сам ОСОБА_2 до товариства з даного питання не звертався. Крім того, вважає, що позивач невірно нарахував заборгованість з орендної плати, надала суду свій розрахунок, а також заперечення на позовну заяву.
В судове засідання 02 червня 2017 року представник відповідача ОСОБА_3 не прибула, надала клопотання про перенесення розгляду справи (а.с.101).
В судове засідання 27 червня 2017 року представник відповідача не зявилася з невідомих суду причин, заяв, клопотань про розгляд справи за її відсутності або про відкладення судового засідання суду не надала.
За вказаних обставин, керуючись ч.4, ч.5 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України суд зі згоди представника позивача постановив провести заочний розгляд справи та винести заочне рішення.
Суд заслухав пояснення сторін, дослідив матеріали справи та встановив наступні обставини.
Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу Українипередбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Також, умовами договору передбачено обовязок орендодавця протягом 7 днів прийняти від орендаря за актом приймання-передачі земельну ділянку після закінчення терміну дії, припинення або розірвання Договору оренди та обовязок орендарі повернути орендодавцю земельну ділянку в належному стані після закінчення строку оренди і своєчасно, в повному обсязі сплачувати орендну плату.
Відповідно до пунктів 3.2 та 3.4 Договору оренди орендар має переважне право на поновлення цього договору на новий термін, при умові належного виконання обовязків. У разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закнчення строку договору та за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом 1 (одного) місяця після закінчення строку договору він підлягає продовженню на той строк і на тих самих умовах, які були передбачені Договором.
Розділом Х Договору оренди передбачено підстави його розірвання та припинення. Договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення його строку.
Таким чином, сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки, скріпивши 06 листопада 2006 року договір своїми підписами.
Судом встановлено, що сторони приступили до виконання договору оренди землі з часу його підписання, тобто з 06 листопада 2006 року, а саме, реально настали правові наслідки відповідно до умов договору, так як відповідач користувався земельною ділянкою.
18 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до директора ТОВ ВКФ «Агро-хліб» ОСОБА_4 із листом про розірвання Договору оренди в односторонньому порядку з 06 листопада 2016 року, у звязку із порушенням орендарем істотних умов договору, а саме несплатою орендної плати з моменту укладення договору.
Даний ОСОБА_5 з описом вкладення направлений на адресу ТОВ ВКФ «Агро-хліб» 18 липня 2016 року та отримано представником товариства ОСОБА_3 21 липня 2016 року (а.с.14, 15).
24 листопада 2016 року позивач звернувся до Марганецького відділення поліції Нікопольського відділу поліції із заявою на неправомірні дії ОСОБА_4 щодо невиплати орендної плати за використання паїв. Також, ОСОБА_2 просив внести до ЄРДР за даним фактом відомості про кримінальне правопорушення (а.с.77, 78), в чому йому було відмовлено, оскільки спір має цивільно-правовий характер, а тому повинен розглядатися в суді (а.с.76).
Однак, належна йому земельна ділянка була з 12 квітня 2017 року засіяна соняшником.
На підтвердження того, що саме ТОВ ВКФ «Агро-хліб» продовжує користуватися його земельною ділянкою, ОСОБА_2 надав інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки, що оточують його земельну ділянку на місцевості (а.с.108-119). Згідно даної інформації всі навколишні земельні ділянки належать ОСОБА_4 та орендуються ТОВ ВКФ «Агро-хліб».
Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Враховуючи вищевикладене, суд констатує, що позивач довів ті обставин, на які він посилається як на підставу свої позовних вимог, а саме:
2)строк дії договору оренди № 164, укладеного між ТОВ ВКФ «Агро-хліб» та ОСОБА_2 06 листопада 2006 року, припинено 06 листопада 2016 року;
3) у орендодавця відсутнє волевиявлення на поновлення договору оренди землі;
4) ТОВ ВКФ «Агро-хліб» продовжує користуватися земельною ділянкою позивача без його відома та згоди.
Суд не приймає доводи представника відповідача щодо того, що ТОВ ВКФ «Агро-хліб» не користується земельною ділянкою ОСОБА_2, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: Актом обстеження земельної ділянки від 29 травня 2017 року та інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на навколишні земельні ділянки.
Відповідно до ст.31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.
Матеріали даної цивільної справи не містять доказів того, що сторони досягли згоди щодо продовження строку дії укладеного ними 06 листопада 2006 року договору оренди землі та узгодили інший кінцевий строк, термін дії.
Представник позивача зазначив в судовому засіданні, що ОСОБА_2 мав намір достроково розірвати договір оренди у звязку з істотним порушенням відповідачем його умов, надалі має намір сам використовувати свою земельну ділянку.
Представник відповідача запевнила суд, що ТОВ ВКФ «Агро-хліб» також вважає припиненим договір оренди земельної ділянки, належної ОСОБА_2, та не використовує її після 06 листопада 2016 року.
Тобто, сторони ніяким чином не висловили свого бажання продовжити договір оренди на новий термін.
Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу Українивстановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Конституцією Українизабезпечується кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
Зазначене положення повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людинита основних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції Україниє частиною національного законодавства.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто вказана норма надає кожній особі право самостійно вирішувати, вступати чи не вступати в договірні відносини на відповідних умовах, які не суперечать вимогам закону.
За таких обставин, суд вважає, що оскільки 06 листопада 2016 року закінчився строк дії договору оренди землі, а питання його пролонгації на новий строк, у порядку, визначеному договором і законом, не було вирішено, тому наявні правові підстави для припинення договору, згідно п.1.ч.1 ст.31 Закону України «Про оренду землі».
Щодо виплати заборгованості по орендній платі за 2013-2016 роки та пені за несвоєчасне внесення орендної плати.
Згідно статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Статтею 206 ЗК України та статтею 2 Закону України «Про плату за землю» визначено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.
Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про плату за землю» передбачено, що за земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.
Відповідно до змісту статей 629 та 526 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами і зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Серед обовязків, що покладені законодавцем на землекористувачів та зазначені у ст.96 ЗК України, визначено серед іншого своєчасно сплачувати орендну плату.
Відповідно до ст.21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати (ч.1 ст.24 Закону «Про оренду землі»). Вказане право орендодавця також прописане в Договорі оренди, пункт 7.2.
При укладенні договору оренди земельної ділянки № 164, сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, в тому числі щодо орендної плати із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Відповідно до пункту 4.5 Договору порядок, строки та умови сплати орендної плати, рахунки по орендній платі орендарем закінчуються не пізніше 01 жовтня поточного року; розрахунки по орендній платі (надання послуг та передача натуральної продукції) оформляються відповідними документами, засвідченими підписами сторін.
Позивач в своєму позові зазначає, що відповідач з 2013 року та по день звернення до суду із позовом не виплачує йому орендну плату за користування земельною ділянкою.
Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала той факт, що орендна плата позивачу не сплачувалася.
В своєму запереченні зазначила, що відповідач в 2005-2006 роках витратив 3800 гривень на оформлення передачі у власність позивача земельної ділянки. Тому за усною домовленістю між позивачем та відповідачем орендна плата за користування земельною ділянкою не повинна була виплачуватися. Це, на думку відповідача, підтверджується тим, що ОСОБА_2 за орендною платою жодного разу не звертався а ні письмово, а ні за адресою підприємства. Тобто, існуюча заборгованість виникла не з вини відповідача.
Однак, доказів того представником відповідача суду не надано.
Разом з тим, суду надано докази того, що ОСОБА_2 намагався отримати заборгованість з орендної плати за всі роки дії договору, про що свідчить його заява від 17 грудня 2015 року до ТОВ ВКФ «Агро-хліб», докази направлення даної заяви на адресу відповідача (а.с.42-45), а також докази звернення до Марганецького ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про привласнення посадовими особами ТОВ ВКФ «Агро-Хліб» грошових коштів, які повинні були виплачуватися власникам за користування їх земельними ділянками (а.с.77, 78).
Крім того, пунктом 4.8 Договору встановлено, що орендна плата переглядається за згодою сторін. У разі необхідності, за домовленістю сторін, розмір, порядок, строки та умови сплати орендної плати можуть змінюватися, що встановлюється додатковою угодою.
В матеріалах справи відсутні докази того, що розмір, порядок, строки та умови сплати орендної плати змінювалися і з цього приводу між сторонами підписано додаткову угоду.
Також відповідачем не надано суду будь-яких доказів щодо сплати орендної плати ОСОБА_2 (грошима, натуральною продукцією або наданням послуг) протягом всього строку дії договору або після припинення його дії.
Враховуючи викладене, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі та пені за несвоєчасне внесення орендної плати.
Позивачем було надано розрахунок заборгованості за період 2013-2016 року.
Судом зазначений розрахунок було перевірено, та встановлено, що позивачем пропущена позовна давність. На цьому наголошував в своїх запереченнях і представник відповідача.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну позовну давність.
Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність, зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, при цьому згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Оскільки відповідач не сплачував орендну плату ОСОБА_2 протягом всього строку дії Договору оренди, і позивач знав про порушення свого права, однак звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості лише 27 січня 2017 року, суд вважає за необхідне відмовити йому у частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості по орендній платі за 2013 рік у звязку зі спливом строку позовної давності.
Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.546, ч.3 ст.549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою (штраф, пеня). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).
За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Така ж правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 3 вересня 2014року у справі №6-100цс14цс, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.
Однак, як вбачається із заперечення на позовну заяву, відповідач розраховує пеню за період, починаючи з 01 жовтня 2014 року (а.с.24-25). Крім того, представник відповідача в судовому засіданні не заявив про застосування строку позовної давності в один рік до вимог щодо стягнення пені за несвоєчасне внесення орендної плати.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача частково та стягнути з заборгованості по орендній платі за 2014-2016 року та пеню за несвоєчасне внесення орендної плати в межах трирічного строку, який слід відраховувати від моменту звернення позивача до суду.
Розрахунок заборгованості по орендній платі за 2014-2016 роки та пені за несвоєчасне внесення орендної плати.
Згідно розділу IV Договору оренди обчислення орендної плати здійснюється Орендарем самостійно до 01 жовтня поточного року.
Відповідно до пункту 4.1 договору орендна плата сплачується орендарем щорічно в розмірі 1,5% від вартості земельної ділянки, тобто 252,00 гривень в грошовому еквіваленті. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахування індексів інфляції.
Відповідно до п.4.6 до розміру орендної плати включена сума, яка дорівнює податку орендодавця, який він повинен сплачувати до бюджету згідно чинного законодавства. Вказана сума податку з фізичних осіб орендодавцю не виплачується, а перераховується орендарем до відповідного бюджету.
Пункт 11 передбачає, що кожна сторона за невиконання або неналежне виконання цього договору, в тому числі, несвоєчасної виплати орендної плати, несе перед іншою стороною майнову відповідальність у вигляді сплати пені в розмірі 0,01% від вартості орендної плати за кожен день прострочення.
Разом з тим, відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», тощо.
Так, відповідно до положень ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до п.288.5 ст.288 Податкового Кодексу, який набрав чинності з 01.01.2011 року, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3% нормативної грошової оцінки та не перевищувати 12%.
Отже, при розрахунку річної суми орендної плати необхідно застосовувати не пункт 4.1 Договору оренди земельної ділянки № 164 від 06 листопада 2006 року, а норму Податкового кодексу.
Відповідно до ст.289 Податкового кодексу України грошова оцінка земельних ділянок щороку станом на 1 січня уточнюється на коефіцієнт індексації.
Відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 р. № 22-28-0.22-443/2-17 коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель становлять: 1996 рік - 1,703, 1997 рік - 1,059, 1998 рік - 1,006, 1999 рік - 1,127, 2000 рік - 1,182, 2001 рік - 1,02, 2005 рік - 1,035, 2007 рік - 1,028, 2008 рік - 1,152, 2009 рік - 1,059, 2010 рік - 1,0, 2011 рік - 1,0, 2012 рік - 1,0, 2013 рік - 1,0, 2014 рік - 1,249, 2015 рік - 1,433 (крім сільськогосподарських угідь) та 1,2 для сільськогосподарських угідь (рілля, перелоги, сіножаті, пасовища, багаторічні насадження). Нормативна грошова оцінка земель за 2002, 2003, 2004 та 2006 роки не індексувалася. Значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, сіножатей, пасовищ та перелогів) за 2016 рік становить 1,0.
Постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2011 року № 1185 «Про внесення змін до Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів» передбачено, що для врахування змін у рентному доході, який створюється при виробництві зернових культур, до показників нормативної грошової оцінки ріллі, проведеної станом на 1 липня 1995 року (з урахування індексації), застосовується коефіцієнт 1,756.
Кумулятивне значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель з 1995 року станом на 01 січня 2012 року становить 3,2.
Методика розрахунку орендної плати, коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки, здійснена позивачем, не заперечується відповідачем.
Разом з тим, вказані довідки містять інформацію щодо нормативної грошової оцінки земельних часток (паїв) по колишній А/Ф «Січ» та по колишньому КСП «Росія».
Оскільки відповідач не довів суду того, що правомірно застосовує нормативну грошову оцінку земель, зазначену у довідках Управління Держземагенства у Нікопольському районі Дніпропетровській області, при розрахунку бази для визначення мінімального розміру орендної плати за земельну частку (пай) суд вважає за необхідне застосувати грошову оцінку землі, зазначену в пункті 1.2 Договору оренди земельної ділянки № 164 від 06 листопада 2016 року.
Відповідно до ОСОБА_5 від 11.01.2016 року №28-0.22-201/2-16 нормативну грошову оцінку земель станом на 01.01.2016 за 2015 рік необхідно індексувати на коефіцієнт, що дорівнює 1,2 який відповідно до пункту 289.2 статті 289 Податкового кодексу України розраховано виходячи з індексу споживчих цін за 2015 рік - 120,0%. Таким чином, в 2015 році нормативно грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнту індексації 1,2 складає 141283,21 грн. (117736,01 грн. х 1,2), орендна плата становить 4238,50 грн. (141283,21 грн. х 3%).
Відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 р. № 22-28-0.22-443/2-17 Значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, сіножатей, пасовищ та перелогів) за 2016 рік становить 1,0. Таким чином, в 2016 році нормативно грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнту індексації 1,0 складає 141283,21 грн. (117736,01 грн. х 1,0), орендна плата становить 4238,50 грн. (141283,21 грн. х 3%).
Відповідач вказаної суми орендної плати визначений договорами оренди землі від 06 листопада 2016 року орендодавцю добровільно не сплатив, хоча використовував орендовану ним землю за призначенням.
Разом з тим, згідно наданих відповідачем податкових розрахунків, ним сплачено до державного бюджету ПДФО:
у 2014 році 83,25 грн.,
у 2015 році 207,57 грн. та військовий збір в сумі 20,76 грн.,
у 2016 році 298,90 грн. та військовий збір в сумі 24,91 грн.
Загальна сума податків склала 635,39 грн.
Зважаючи на це, заборгованість з орендної плати з урахуванням сплачених відповідачем податків становить:
за 2014 рік: 3532,08 83,25 = 3448,83 грн.
за 2015 рік: 4238,50 207,57 20,76 = 4010,17 грн.
за 2016 рік: 4238,50 298,90 24,91 = 3914,69 грн.
за 2014 рік: 3448,83 х 0,01% х 365 днів (з 22.01.2014 по 21.01.2015) = 125,88 грн.
за 2015 рік: 4010,17 х 0,01% х 365 днів (з 22.01.2015 по 21.01.2016) = 146,37 грн.
за 2016 рік: 3914,69 х 0,01% х 366 днів (з 22.01.2016 по 21.01.2017) = 143,28 грн.
Враховуючи і резюмуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Марганецький міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя підпис ОСОБА_9

Вступну та резолютивну частину рішення суду проголошено в судовому засіданні 27 червня 2017 року. Повний текст рішення виготовлено 04 липня 2017 року

Суддя: Н. М. Нанічкіна