Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/1848/16Головуючий у 1-й інстанції Щаслива О.В.
Пр. № 22-ц/778/2070/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню і газифікації «Запоріжгаз» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню і газифікації «Запоріжгаз» (надалі - ПАТ «Запоріжгаз») до ОСОБА_2, треті особи - Запорізька міська рада, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області про усунення порушень нормативних відстаней в охоронній зоні газопроводу низького тиску

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ПАТ «Запоріжгаз» звернулось до суду із вищезазначеним позовом, в якому просило зобов'язати відповідача усунути порушення нормативних відстаней в охоронній зоні газопроводу низького тиску за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення споруди на два метри від осі газопроводу, протягом 10 календарних днів з моменту набрання чинності рішення суду.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що ОСОБА_2 є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, яке використовується нею як склад. 05 червня 2014 року працівники бригади комплексного приладового обстеження газопроводів ПАТ «Запоріжгаз» виявили за вказаною адресою порушення охоронної зони газопроводу низького тиску, яке полягає в розташуванні будівлі складу безпосередньо на осі цього газопроводу. Між тим відповідно до будівельних норм і правил відстань по горизонталі від підземних мереж до фундаментів будівель та споруд до газопроводів повинна становити не менше двох метрів. Численні звернення до власника нерухомості з вимогою усунути вказані порушення позитивних наслідків не принесли. Відповідач припустила грубі порушення законодавства про газорозподільні мережі, які можуть призвести до надзвичайної ситуації з тяжкими наслідками.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2017 року (а.с. 144-147), з урахуванням ухвали суду першої інстанції (а.с. 151) про виправлення описки, позов ПАТ «Запоріжгаз» у цій справі залишено без задоволення.

Всі особи, які беруть участь у справі, із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім позивача ПАТ «Запоріжгаз».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ПАТ «Запоріжгаз» у своїй апеляційній скарзі (а.с.161-163) просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 170), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.172).

Відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 183-185).

Крім того, відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала через канцелярію апеляційному суду для долучення до матеріалів цієї справи висновок експертного будівельно-технічного дослідження експерта ТОВ «Регіональне судово-експертне бюро» ОСОБА_4 № 1164 від 26.11.2009 року із іншої цивільної справи, за змістом якого «осмотром установлено, что техническое состояние склада лит. «Б» с пристрой кой лит. «б» работоспособное и пригодное для эксплуатации по назначению; нарушений действующих государственных строительных норм Украины не обнаружено; расположение вышеперечисленных строений не противоречит требованиям ДБН 360-92 «Градостроительство. Планировка и застройка городских и сельских поселений» не оказывает негативного влияния на близ расположенные строения» (а.с. 186-188).

У судове засідання 06 липня 2017 року представники третіх осіб - Запорізької міської ради та Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області не з'явились, треті особи були належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.174, 176), клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Запорізька міська рада про причини неявки свого представника апеляційний суд не сповістила.

Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області через свого представника подало апеляційному суду клопотання (а.с. 189-201), в якому просило розглядати дану справу апеляційним судом за відсутності його представника.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання представників третіх осіб та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила клопотання Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю представників третіх осіб - Запорізької міської ради та Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області за присутністю представника позивача ПАТ «Запоріжгаз» за довіреністю (а.с. 202) ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_2 та представника останньої за договором - адвоката (а.с. 203) ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

-представника позивача ПАТ «Запоріжгаз» - ОСОБА_5, якій у тому числі на запитання колегії суддів апеляційного суду зазначав, що має місце порушення нормативних відстаней в охоронній зоні газопроводу низького тиску за адресою: АДРЕСА_1, права ПАТ «Запоріжгаз» порушені, що підтверджується схемою (а.с.6), яка є належним та достатнім доказом порушення прав позивача у цій справі; остання була додатком до позову позивача у цій справі; рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2009 року у справі № 2-1094.09, за яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на вищезазначене нерухоме майно, ПАТ «Запоріжгаз» не оскаржувало в апеляційному порядку, оскільки вважає це робити недоцільним, до участі у тій справі ПАТ «Запоріжгаз» не залучалось; захищати свої права в іншій спосіб, окрім знесення споруди відповідача на два метри ПАТ «Запоріжгаз» вважає також недоцільним;

-відповідача ОСОБА_2 та представника останньої - ОСОБА_3, які у тому числі на запитання колегії суддів апеляційного суду зазначали, що схема позивача (а.с.6) є неналежним та недостатнім доказом на підтвердження порушення при будівництві вищезазначеного нежитлового приміщення ДБН «Газопостачання» та спростовується у тому числі висновком експерта ОСОБА_4. із іншої справи, якій наданий апеляційному суду у матеріали цієї справи через канцелярію; надати останній суду першої інстанції у цій справі відповідач не мала можливості з поважних причин; якщо, навіть, є порушення прав позивача, чого не визнає відповідач у цій справі, та чого не довів позивач у цій справі, захист останнього можливий в іншій спосіб, ніж просить позивач у цій справі, наприклад, шляхом прокладення газових труб не по землі, а у повітрі тощо;

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ПАТ «Запоріжгаз» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 386 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 59, 60, 209 ч. 3, 212-215, 292, 294 ЦПК України та виходив із того, що він не вбачає підстав для вирішення позову на користь позивача, оскільки застосування обраного ним способу захисту поєднане з обмеженням охоронюваного законом права власності, посягання на яке допускається лише у встановлених законом випадках, наявності яких не встановлено судом; не вбачаючи ознак порушеного права позивача, відмовив в позові з мотивів його необґрунтованості, не вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування положень закону про давність.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.11.2009 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_2 визнано право власності на господарську побутову будівлю, зазначену в технічній документації літерою Б, площею 175,9 квадратних метри, прибудову до господарської побутової будівлі під літерою б площею 22,1 квадратних метри, розташовані на земельній ділянці площею 720 квадратних метри за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 45-50).

Зазначене право зареєстроване орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації (а. с. 60).

В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Виходячи з наведеного положення цивільного законодавства, лише у випадках, що прямо передбачені законом, право власності особи може бути звужено.

Позивач звернувся до суду як власник систем газопостачання з вимогою про усунення порушень охоронної зони газопроводу низького тиску, застосувавши як спосіб захисту вимогу про знесення будівлі на два метри від осі газопроводу.

Констатуючи в особливостях розташування належної позивачу нерухомості порушення положень Кодексу газорозподільних мереж, відповідно до яких мінімальні відстані по горизонталі від об'єктів газорозподільних мереж до будівель, споруд, інших підземних комунікацій визначаються будівельними нормами України і не повинні допускати механічного, хімічного і електричного впливу на об'єкти газорозподільних мереж, а також пункту 4.12 ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання», згідно з яким відстань по горизонталі від підземних мереж до фундаментів будівель та споруд до газопроводів становить не менше двох метрів, суд першої інстанції між тим правильно не вбачав підстав для застосування обраного позивачем способу захисту права.

Відповідно до ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Оскільки вимога про знесення на два метри (очевидно, позивач мав на увазі перенесення) стосується майна, що підпадає під критерії, наведені в статті 181 ЦК України, оскільки воно пов'язано фундаментом з землею, реалізація цієї вимоги в натурі припускає знесення будівлі, переміщення якої в просторі є неможливим.

Такий спосіб захисту цивільного права, як знесення нерухомості, передбачений ст. 376 ЦК України, яка регламентує правовий статус самочинного будівництва.

Зокрема, в частині першій згаданої статті зазначено, що нерухома річ вважається самочинним будівництвом, якщо вона збудована або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Разом з тим, в силу ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, право власності на належну відповідачу нерухомість визнано рішенням суду, яке набрало законної сили і яке є обов'язковим до виконання, і суд, виходячи з презумпції добросовісності здійснення цивільних прав, вважає, що відповідач діє розумно і добросовісно в реалізації свого права.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо самочинне будівництво порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Виходячи із змісту частини 4 ст. 376 ЦК України, зазначений вид цивільно-правової відповідальності може бути застосований лише до самочинного будівництва, право власності на яке особа, що здійснила його, не набуває, і саме його самочинність у сукупності з такими обставинами, як: факт створення цим будівництвом перешкод у здійсненні потерпілим права користування та розпорядження своїм майном, а також неможливість в інший спосіб усунути ці порушення, і є підставою для застосування такого способу захисту.

Між тим, як вже зазначено, право власності на спірну нерухомість оформлене позивачем у відповідності до вимог закону.

Інших передумов для знесення належної особі нерухомості законом не передбачено.

Що стосується тверджень позову про обов'язок землекористувачів дотримуватися обмежень, з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон, судом встановлено, що хоча рішенням комісії Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради 21 жовтня 2009 року відповідачу і надано згоду на відведення земельної ділянки площею 720 квадратних метри під об'єкт нерухомого майна - господарсько-побутову будівлю літ. Б за адресою: АДРЕСА_1, з метою оформлення договору оренди (а. с. 61), проте до часу вирішення спору будь-яке речове право на земельну ділянку відповідачем згідно із ст. ст. 107, 125, 126 ЗК не оформлене і не зареєстроване, тому вона і не є суб'єктом обов'язку, зазначеного в ст. ст. 96, 111, 112 ЗК України.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності.

Таким чином, враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини справи і відповідні їм правовідносини, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції правильно не вбачав підстав для вирішення позову на користь позивача, оскільки застосування обраного ним способу захисту поєднане з обмеженням охоронюваного законом права власності, посягання на яке допускається лише у встановлених законом випадках, наявності яких не встановлено судом.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У зв'язку з викладеним суд першої інстанції правильно не вбачаючи ознак порушеного права позивача, відмовив в позові з мотивів його необґрунтованості, не вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування положень закону про давність.

Доводи апеляційної скарги позивача ПАТ «Запоріжгаз» є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Схема прив'язки виявлених недоліків розташування газопроводів н/т по АДРЕСА_1 (а.с. 6) не може бути і не є належним, допустимим доказом порушення ОСОБА_2 ДБН «Газопостачання» та, відповідно, прав позивача ПАТ «Запоріжгаз», будь-якій висновок відповідної експертизи у цій справі з цього приводу у матеріалах цієї справи відсутній та позивачем суду першої інстанції чи апеляційному суду не надавався.

Крім того, у матеріалах цієї справи міститься рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2009 року у справі № 2-1094.09, за яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на вищезазначене нерухоме майно (а.с. 45-50), та яким встановлено, що «відомостей про порушення прав інших осіб суду не надано» (зміст рішення а.с. 43).

В силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ПАТ «Запоріжгаз» не приймав участі у вищезазначеній іншій цивільній справі № 2-1094.09.

Однак, на запитання колегії суддів апеляційного суду представник ПАТ «Запоріжгаз» зазначав, що товариство не вважає за доцільне оскаржувати в апеляційному порядку вищезазначене рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2009 року у справі № 2-1094.09.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції мав та суд апеляційної інстанції має виходити при вирішенні цієї справи із наявних у цій справі матеріалів та доказів.

Крім того, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказом, передбаченим ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, якій на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача, є наданий відповідачем апеляційному суду у матеріали цієї справи висновок експертного будівельно-технічного дослідження експерта ТОВ «Регіональне судово-експертне бюро» ОСОБА_4 № 1164 від 26.11.2009 року із іншої цивільної справи ЄУН № 2-1094.09 за позовом ОСОБА_2 до Запорізької міської ради, третя особа: ОП «ЗМБТІ» про визнання права власності на нерухоме майно, за змістом якого «осмотром установлено, что техническое состояние склада лит. «Б» с пристрой кой лит. «б» работоспособное и пригодное для эксплуатации по назначению; нарушений действующих государственных строительных норм Украины не обнаружено; расположение вышеперечисленных строений не противоречит требованиям ДБН 360-92 «Градостроительство. Планировка и застройка городских и сельских поселений» не оказывает негативного влияния на близ расположенные строения» (а.с. 186-188).

Та яким лише підтверджуються правильні висновки суду першої інстанції в оскаржуємому рішенні у цій справі.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно відмовив ПАТ «Запоріжгаз» у цій справі саме через необґрунтованість, недоведеність його позовних вимог, відмовивши при цьому, у задоволенні заяви відповідача у застосування строків позовної давності у цій справі.

Оскільки, ПАТ «Запоріжгаз» не довів порушення будь-яких своїх прав у цій справі з боку відповідача ОСОБА_2 належними, допустимими доказами.

Крім того, ПАТ «Запоріжгаз» просив застосувати у цій справі спосіб захисту свого права, якій міг би бути застосований судом виключно за позовом власника земельної ділянки - Запорізької міської ради за доведеності позовних вимог позивача за відсутності у ОСОБА_2 оформленого права власності на вищезазначене нерухоме майно у встановлений законом порядок.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ПАТ «Запоріжгаз» від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ПАТ «Запоріжгаз» та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ПАТ «Запоріжгаз», як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ПАТ «Запоріжгаз» у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останнє не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у належному розмірі 1515,80 грн. (розрахунок: 110 % від розміру судового збору 1378,00 грн., сплаченого позивачем при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції, платіжне доручення про сплату судового збору на суму 1760,00 грн. а.с. 164), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню і газифікації «Запоріжгаз» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.