Справа №489/2481/16-ц 05.07.2017 05.07.2017 05.07.2017
Провадження №22-ц/784/1376/17
справа № 489/2481/16-ц
провадження № 22ц/784/1376/2017 Головуючий у першій інстанції:ОСОБА_1
категорія 27 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

05 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_6»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2017 року

за позовом

публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_6» (далі ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_6») до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_6» звернулось з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що 31 березня 2008 року між ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_6» (правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_6») та ОСОБА_4 було укладено договір № 1И-80 про надання споживчого кредиту, за яким банк надав останній кредит у розмірі 28000 доларів США, строком до 30 березня 2018 року зі сплатою 14 % річних.

При цьому, для забезпечення вимог по даному кредитному договору того ж дня з ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за яким остання передала в іпотеку нежитлові приміщення І поверху загальною площею 24,3 кв.м. в будинку № 17г/3 по проспекту Миру в м. Миколаєві.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не виконує зобовязання за кредитом, позивач, уточнивши свої вимоги, просив суд в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитом, яка утворилась станом на 7 квітня 2016 року у розмірі 56781,83 доларів США, що еквівалентно 1 473 938 грн. 60 коп., та складається із: заборгованості за кредитом 26366,49 доларів США, заборгованості по процентам 30415,34 доларів США, а також заборгованості за щомісячне обслуговування кредиту в розмірі 6531 грн. 42 коп. та неустойки 34800 грн. 6 коп., звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки, шляхом визнання за банком права власності на нього за вартістю 147 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_6», посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 31 березня 2008 року між ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_6» (правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_6») та ОСОБА_4 було укладено договір № 1И-80 про надання споживчого кредиту, за яким банк надав останній кредит у розмірі 28000 доларів США, строком до 30 березня 2018 року зі сплатою 14 % річних.

Того ж дня, на забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором банк уклав з ОСОБА_4 договір іпотеки, за яким остання передала в іпотеку нежитлові приміщення І поверху загальною площею 24,3 кв.м. в будинку № 17г/3 по проспекту Миру в м. Миколаєві.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2011 року з відповідачки на користь ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_6» стягнуто 269178 грн. 35 коп. заборгованості за кредитним договором № 1И-80 від 31 березня 2008 року.

Обґрунтовуючи позов, банк посилався на те, що заборгованість ОСОБА_4 станом на 7 квітня 2016 року складає 56781,83 доларів США, що еквівалентно 1 473 938 грн. 60 коп., з яких, 26366,49 доларів США заборгованість за кредитом, 30415,34 доларів США заборгованість по процентам, а також непогашеною є заборгованість за щомісячне обслуговування кредиту в розмірі 6531 грн. 42 коп. та неустойка 34800 грн. 6 коп.

Крім того, позивач посилався на те, що можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за судовим рішенням у такий спосіб, як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, передбачений пунктами 7.2, 7.3 Договору іпотеки.

Як вбачається зі змісту пункту 7.2 Договору іпотеки, який відтворює положення ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки в порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». За пунктом 7.3 цього Договору, іпотекодержатель може на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених пунктом 7.2 Договору.

Між тим, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 квітня 2017 року у справі № 6-679цс17, і відповідно до статті 360-7 ЦПК має враховуватись судами України.

При цьому, у справі, яка переглядалась Верховним Судом України, суд встановив, що умови договору відповідач не виконував, кредитну заборгованість не погасив, у звязку з чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору, зокрема пунктом 9.3.1, передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеки».

Між тим, Верховним Судом України зроблено висновок про те, що суд ухвалюючи судові рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічна правова позиція стосовно застосування вказаного способу позасудового врегулювання, висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_6» права власності на спірне нерухоме майно.

Твердження апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення суперечить правовим позиціям Верховного Суду України, не можуть прийматись до уваги, оскільки є наслідком помилкового тлумачення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з висновків, викладених Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі за № 6-1219 цс16, від 28 вересня 2016 року у справі за № 6-1243цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі за № 6-1625цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі за № 6-504 цс16, від 21 вересня 2016 року у справі за № 6-1685цс16, від 2 листопада 2016 року у справі за № 6-2457цс16, та на які посилається апелянт, суди ухвалюючи судові рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, неправильно застосували норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічні висновки щодо застосування норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», викладені Верховним Судом України в постанові від 27 квітня 2017 року у справі № 6-679цс17 та постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16, які зазначені вище.

Отже, в розумінні ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України загальними судами має бути враховано саме вказаний висновок щодо застосування норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

Залишення Верховним Судом України у вказаних справах судових рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно, з тих мотивів, що установивши факт невиконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором, суд вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобовязань, забезпечених іпотекою, хоча неправильно застосував норми вказаних вище статей Закону України «Про іпотеку», не може бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, за яким відмовлено у такому зверненні стягнення на предмет іпотеки, та правильно застосовано норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального або процесуального права, апеляційна скарга не містить. Тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Зазначене не перешкоджає ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_6» звернутись з позовом про захист свого порушеного права у інший спосіб.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_6» відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

ОСОБА_7