У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 12 липня 2017року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю представників позивача Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Маранди В.О., Мар'єва М.О., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_8, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» нарішення апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року, в с т а н о в и л а: У липні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 21 березня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»; банк) та ОСОБА_8 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5887, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти (на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання) частинами в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 277 200 доларів США зі сплатою 13,5% річних та кінцевим терміном повернення до 20 березня 2023 року (включно). 25 грудня 2008 року між банком та ОСОБА_8 укладено додаткову угоду № 1 до договору кредитної лінії, за умовами якої надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами зі сплатою 14 % річних, в межах максимального ліміту заборгованості до 277 200 доларів США з наступним зниженням максимального ліміту заборгованості (починаючи з 10 липня 2009 року кожного 10 числа місяця ліміт зменшується на 1596 доларів США з кінцевим терміном повернення до 20 березня 2023 року. Договором № б/н від 29 травня 2009 року про внесення змін до договору № 10-29/5887 від 21 березня 2008 року сторонами змінено порядок погашення відсотків. Додатковою угодою № б/н від 22 червня 2009 року про внесення змін до договору № 10-29/5887 від 21 березня 2008 року сторони дійшли згоди про скасування додаткової угоди від 29 травня 2009 року. 24 червня 2009 року між банком та ОСОБА_8 укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії, згідно з якою надання кредиту здійснюється окремими частинами, зі сплатою 14 % річних, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 290 056,55 доларів США за наступним графіком зниження максимального ліміту заборгованості з кінцевим терміном повернення коштів до 20 березня 2028 року (включно). При цьому, частина максимального ліміту заборгованості за кредитом в сумі 18 856,55 доларів США є не відновлювальною та подальша видача траншів кредиту здійснюється в межах вільного залишку максимального ліміту заборгованості. Кожна наступна видача траншу кредиту, крім частини максимального ліміту заборгованості кредиту у розмірі 18 856,55 доларів США, здійснюється в межах вільного залишку максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.п.1.1.1 цього договору з урахуванням наданих траншів кредиту. На забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії, 21 березня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладено іпотечний договір № 02-10/977, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крвченко І.В., зареєстрованого в реєстрі за №1592, за умовами якого відповідачем передано в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 24 червня 2009 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір № 1 про внесення змін до іпотечного договору, за умовами якого сторони погодили порядок надання коштів в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 296 056,55 доларів США, їх повернення, сплату відсотків у розмірі 14 % річних та строк до 20 березня 2028 року, а також право дострокового погашення. У зв'язку з неналежним виконанням умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії станом на 22 квітня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 466 168,38 доларів США (3 726 083 гривні 82 копійки), яка складається з: 285 275,34 доларів США (2 280 205 гривень 79 копійок) - заборгованість за кредитом; 157 781,11 долар США (1 261 144 гривні 42 копійки) - заборгованість за відсотками; 2 424,88 долари США (19 382 гривні 06 копійок) - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 20 687,04 доларів США (165 351 гривня 55 копійок) - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, в рахунок часткового погашення якої (у розмірі 1 570 000 гривень) банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2013 року позов задоволено. Ухвалено у рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_8 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5887 від 21.03.2008 року у розмірі 1 570 000 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_7. на підставі свідоцтва про право власності від 05.08.2008 р., зареєстрованому в Київському міському БТІ 07.08.2008 р. шляхом визнання права власності на вказану квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» (). Визнано за ПАТ «Укрсоцбанк» () право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_7. на підставі свідоцтва про право власності від 05.08.2008 р., зареєстрованому в Київському міському БТІ 07.08.2008 р. Вирішено питання про стягнення судового збору. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що боржник належним чином не виконував зобов'язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії у зв'язку з чим утворилась заборгованість, в рахунок погашення якої суд вважав за можливе звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на нього. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки повинно відбуватись в позасудовому порядку на підставі погодженого застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Проте з таким висновком апеляційного суду погодись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. Судом встановлено, що 21 березня 2008 року між банком та ОСОБА_8 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5887, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти (на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання) частинами в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 277 200 доларів США зі сплатою 13,5% річних та кінцевим терміном повернення до 20 березня 2023 року (включно). 25 грудня 2008 року укладено додаткову угоду № 1 до договору кредитної лінії, за умовами якої надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами зі сплатою 14 % річних, в межах максимального ліміту заборгованості до 277 200 доларів США з наступним зниженням максимального ліміту заборгованості (починаючи з 10 липня 2009 року кожного 10 числа місяця ліміт зменшується на 1 596 доларів США з кінцевим терміном повернення до 20 березня 2023 року). Договором № б/н від 29 травня 2009 року про внесення змін до договору № 10-29/5887 від 21 березня 2008 року сторонами змінено порядок погашення відсотків. Додатковою угодою № б/н від 22 червня 2009 року про внесення змін до договору № 10-29/5887 від 21 березня 2008 року сторони дійшли згоди про скасування додаткової угоди від 29 травня 2009 року. 24 червня 2009 року між банком та ОСОБА_8 укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії, згідно з якою надання кредиту здійснюється окремими частинами, зі сплатою 14 % річних, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 290 056,55 доларів США за наступним графіком зниження максимального ліміту заборгованості з кінцевим терміном повернення коштів до 20 березня 2028 року (включно). При цьому, частина максимального ліміту заборгованості по кредиту в сумі 18 856,55 доларів США є не відновлювальною та подальша видача траншів кредиту здійснюється в межах вільного залишку максимального ліміту заборгованості. Кожна наступна видача траншу кредиту, крім частини максимального ліміту заборгованості кредиту у розмірі 18 856,55 доларів США, здійснюється в межах вільного залишку максимального ліміту заборгованості, визначеного в п. п. 1.1.1. цього договору з урахуванням наданих траншів кредиту. На забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання відновлювальної лінії, 21 березня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладено іпотечний договір № 02-10/977, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крвченко І.В. та зареєстровано в реєстрі за №1592, за умовами якого відповідачем передано в іпотеку наступне нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 24 червня 2009 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір № 1 про внесення змін до іпотечного договору, за умовами якого сторони погодили порядок надання коштів в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 296 056,55 доларів США, їх повернення, сплата відсотків у розмірі 14 % річних та строк до 20 березня 2028 року, а також право дострокового погашення. У зв'язку з неналежним виконанням умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії станом на 22 квітня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 466 168,38 доларів США, в рахунок часткового погашення якої у розмірі 1 570 000 гривень банк просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього. Так, за змістом ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки, яка за умовами договору іпотеки визначена у розмірі 1 999 800 гривень. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч. 1 ст. 33Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Згідно із ч. 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Як вбачається з п. 4.1 іпотечного договору сторони договору домовилися, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань. Виникнення права власності за рішенням суду передбачена у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. Отже, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Разом з тим, наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року (справа № 6-1243цс16), яку враховує колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, оскільки вважає, що вона повністю узгоджується з нормами матеріального права. При цьому колегія суддів відступає від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2967цс16), яка прийнята після ухвалення оскаржуваного рішення апеляційного суду. За таких обставин, висновок апеляційного суду про те, що вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, є помилковим. Натомість, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про задоволенняпозову, а апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, у порушення вимог чинного процесуального та матеріального законодавства України дійшов помилкового висновку про необхідність скасування законного й обґрунтованого судового рішення. За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, з підстав, передбачених ст.339 ЦПК України із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити. Рішення апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року скасувати, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2013 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Т.О. Писана О.В. Попович Л.М. Мазур О.В. Попович