Провадження № 2/742/17/17
Єдиний унікальний № 742/2897/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі: головуючого-судді Циганка М.О.,

при секретарі Чміль С.І., Здоровець Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Прилуцька районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування реєстрації права власності на житловий будинок,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Прилуцька районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування реєстрації права власності на житловий будинок. Свої уточнені в судовому засіданні позовні вимоги мотивує тим, що з 1991 року проживає разом із своєю дружиною у житловому будинку під номером АДРЕСА_1, який належав його батьку ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Ще за життя батька з його згоди, позивач за власні кошти провів ремонтні роботи в будинку та здійснював його утримання. Оскільки даний будинок був єдиним житлом де проживав позивач та його родина, в 2012 році ОСОБА_3 мав намір подарувати його позивачу. Проте, не маючи правовстановлюючих документів, ОСОБА_3 укласти договір дарування так і не зміг. Натомість, 21 березня 2012 року склав заповіт, згідно якого заповів все своє майно позивачу. Проте, в 2014 році, відповідач, дізнавшись про наміри батька подарувати позивачу спірний будинок, повідомила ОСОБА_1, що в 2001 року між ОСОБА_3 та нею був укладений Договір дарування житлового будинку, згідно умов якого ОСОБА_3 подарував їй житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_1. Оскільки, ОСОБА_3 за життя уклавши в 2001 році договір дарування даного житлового будинку, неправильно сприймав предмет договору та інші істотні умови, що вплинуло на його волевиявлення, та враховуючи, що за життя останній вважав себе власником даного будинку, користувався ним, утримував його та розпоряджався ним на власний розсуд, а відповідач з моменту укладення договору в будинку не проживала, не несла витрат на його утримання, позивачем і подано позов про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, скасування реєстрації права власності на житловий будинок та стягнення судових витрат.

Позивач та його представник адвокат Фесик І.А. в судовому засіданні заявлені уточнені позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позові, та просили суд їх задовольнити.

Відповідач та її представник адвокат Кузьменко І.М. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені та надані суду в письмових запереченнях (а.с.44-55), і просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог та застосувати строки позовної давності.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Прилуцької районної державної нотаріальної контори, в судове засідання не з»явився, проте згідно клопотання просив суд розглядати справу без його участі. Прийняття рішення по даній справі залишив на розсуд суду.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно копії Свідоцтва про народження від 04 лютого 1949 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року та його батьком записаний ОСОБА_3 (а.с.8).

17 серпня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений Договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Прилуцької районної державної нотаріальної контори Бодько О.Є., зареєстрований в реєстрі за №1-725, згідно умов якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_1 (а.с.49-50).

21 березня 2012 року ОСОБА_3 склав заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що за законом матиме право, заповів ОСОБА_1 (а.с.11).

18 травня 2012 року Ладанською селищною радою Прилуцького району Чернігівської області було видано ОСОБА_3 Дублікат Свідоцтва про право власності на нерухоме майно на житловий будинок під номером АДРЕСА_1, взамін втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 липня 1998 року та проведено державну реєстрацію прав власності в КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.12, 13).

При цьому, відповідно до Рішення Прилуцького міськрайонного суду від 10 вересня 2012 року у цивільному провадженні №2/2517/1310/12 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання не чинним дубліката свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_3 Ладанською селищною радою Прилуцького району від 18 травня 2012 року, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, але надав заяву в якій визнав позовні вимоги. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання не чинним дубліката свідоцтва про право власності, задоволено. Визнано не чинним дублікат свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 виданий ОСОБА_3, Ладанською селищною радою Прилуцького району від 18 травня 2012 року. Рішення набрало законної сили 21 вересня 2012 року (а.с.17-18).

12 жовтня 2012 року проведено реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 що підтверджується копією Витягу про державну реєстрацію від 12 жовтня 2012 року (а.с.48).

Згідно копії повторного Свідоцтва про смерть від 31 травня 2016 року серії НОМЕР_1, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.9).

Згідно ст.12 ч.1 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору.

Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

При цьому, у відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч.1 ст.216 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України п.7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідаласяабо могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, на підставі наведеного, суд розглядаючи справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, дійшов висновку, що виходячи з норм ст. 203 ЦК України, Договір дарування житлового будинку від 17 серпня 2001 року, посвідчений державним нотаріусом Прилуцької районної державної нотаріальної контори Бодько О.Є., зареєстрований в реєстрі за №1-725, згідно умов якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_1, складений дієздатною особою у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; особисто підписаний дарувальником, який усвідомлював значення своїх дій та характер правочину, нотаріально посвідчений, а обставини на які в своєму позові посилається позивач як на підставу своїх вимог жодними доказами не підтверджені, та не є такими, що є підставами для визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування реєстрації права власності.

При цьому, в період з 2001 року до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, даритель ОСОБА_3 будь-яких самостійних дій, направлених на визнання недійсним Договору дарування житлового будинку від 17 серпня 2001 року не вчиняв; згідно Рішення Прилуцького міськрайонного суду від 10 вересня 2012 року у цивільному провадженні №2/2517/1310/12, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 надав суду заяву в якій визнав позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання не чинним дубліката свідоцтва про право власності на житловий будинок; що спростовує в сукупності твердження позивача, що ОСОБА_3 уклавши в 2001 році договір дарування даного житлового будинку, неправильно сприймав предмет договору та інші істотні умови, що вплинуло на його волевиявлення.

Крім того, суд не приймає до уваги Довіреність ОСОБА_3 від 21 березня 2012 року, згідно якої останній уповноважив ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подарувати ОСОБА_1 спірний будинок, оскільки помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним та підставою для застосування наслідків недійсності, та враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування реєстрації права власності у строк, що перевищує загальний строк позовної давності, який обраховується з часу укладення договору дарування, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування реєстрації права власності, слід відмовити.

Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.10, 11, 60, 88, 208, 209, 212 - 215ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Прилуцька районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування житлового будинкута скасування реєстрації права власності на житловий будинок - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційнускаргупротягом десяти днів з дня отриманнякопіїцьогорішення.

Суддя М.О.Циганко