Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 5 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Коломієць О.С., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, Державної міграційної служби України в Житомирській області про усунення перешкод у користуванні житлом,

за апеляційною скаргою законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила усунути перешкоди у здійсненні нею права власності і розпорядження належною їй квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання малолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування даним житлом та зобов'язати державну міграційну службу України в Житомирській області зняти останнього з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що малолітній, який є її онуком, з 2006 року не проживає у спірній квартирі та відмовляється знятися з реєстраційного обліку, чим порушує її права власника.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності і розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. У іншій частині позов залишено без задоволення за безпідставністю.

У апеляційній скарзі законний представник неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене судове рішення та закрити провадження у справі.

Як підставу для закриття провадження у справі, послалась на наявність іншого судового рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Крім того, вказала, що суд першої інстанції при вирішенні спору помилково не залучив до участі у розгляді справи орган опіки та піклування та батька неповнолітнього, який є співвласником спірної квартири.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали. Позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу визнала обґрунтованою та просила розглядати справу без участі її представника та відхилити клопотання останньої про відкладення розгляду справи.

Заслухавши доводи осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що остання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, виходив із того, що з 2006 року неповнолітній ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі, оскільки разом з матір'ю переїхав проживати до іншою місця проживання. Реєстрація ОСОБА_2 перешкоджає позивачу як власнику житлового будинку, у якому зареєстрований неповнолітній, вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Із матеріалів справи вбачається, що батьками неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Баба неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та його батько ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 на час розгляду справи був зареєстрований за вищевказаною адресою, проте з 2006 року проживає разом з матір'ю за іншою адресою.

На час ухвалення оскаржуваного рішення неповнолітньому було 12 років.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд вважав, що неповнолітній в силу вимог ч. 1 ст. 405 ЦК України є таким, що втратив право користування квартирою, яка на праві власності належить позивачу.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

Відповідно до ч. ч. 3,6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно зі ст. 18 зазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вищевказані норми матеріального права уваги не звернув, не взяв до уваги поважність причин відсутності неповнолітньої дитини за місцем своєї реєстрації з огляду на її вік, та той факт, що її місце проживання визначають батьки і вона змушена проживати з матір'ю за іншою адресою та не користується спірною квартирою не за власним бажанням.

Крім того, суд не звернув уваги, що співвласником спірної квартири є батько неповнолітнього, який не був залучений до участі у справі, і не залежно від того, що дитина проживає з матір'ю, вона не позбавлена права користуватися жилим приміщенням, яке належить батьку. Також, в порушення вимог ч. 4 ст. 19 СК України при вирішенні питання про позбавлення права користування житлом дитини до участі у справі не був залучений орган опіки та піклування.

З огляду на зазначене, висновок суду про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, є неправильним.

Посилання ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 04 квітня 2007 року, згідно якого ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою, як підставу для закриття провадження у даній справі, є помилковим, оскільки даний позов пред'явлений до суду з інших підстав.

Враховуючи відсутність підстав для закриття провадження у справі, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення у частині відмови у задоволенні позову про зобов'язання державної міграційної служби України в Житомирській області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку сторонами не оскаржувалось, а тому не було предметом розгляду апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 лютого 2014 року у частині усунення перешкод ОСОБА_1 у здійсненні права власності і розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням скасувати, ухваливши нове рішення у цій частині про відмову у задоволенні позову.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: