УХВАЛА

іменем україни

5 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Ровенькиантрацит» про визнання встановлення неповного робочого часу незаконним, відновлення графіку змінності, визнання звільнення з посади незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 6 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Ровенькиантрацит» (далі - ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит») і працював підземним гірником 3-го розряду ділянки ВШТ-2 шахти 1-2 відокремленого підрозділу (далі - ВП) «Шахтоуправління «Ровеньківське» «ДТЕК Ровенькиантрацит».

1 вересня 2015 року відповідач встановив йому, згідно з його графіком, скорочений робочий час.

Не погодившись з цим, він 2 листопада 2015 року звернувся з заявою до комісії з трудових спорів з вимогами про встановлення йому повного робочого часу та сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

16 листопада 2015 року відповідач повернув йому подану ним заяву, з посиланням на те, що комісію з трудових спорів на підприємстві не обрано.

Внаслідок того, що відповідач не виконував законодавство про працю, умови колективного договору чи трудової угоди він змушений був написати заяву про звільнення на підставі ст. 36, ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Проте відповідач за своєю ініціативою наказом від 16 листопада 2015 року звільнив його з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, при цьому безпідставно вирахував із його заробітної плати 1 211 грн 21 коп.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просив визнати незаконним встановлення йому неповного робочого часу, відновити йому графік змінності з п'ятиденним робочим тижнем (30 годин на тиждень), визнати незаконним його звільнення з займаної посади з 16 листопада 2015 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за вимушений прогулу за період з за період з 1 вересня 2015 року по 17 березня 2016 року у розмірі 38 412 грн 50 коп. та відшкодування у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 16 листопада 2015 року по 17 березня 2016 року в сумі 23 560 грн 28 коп.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 6 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивача було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України без порушень вимог трудового законодавства. Зокрема, позивач надав свою згоду на роботу в умовах скороченого робочого часу, а тому підстав для його звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у відповідача не було. З наказом про звільнення позивача було ознайомлено та внесено відомості до його трудової книжки. При цьому питання щодо зміни формулювання причини звільнення позивач не ставив, наказ про своє звільнення не оскаржував.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність порушень вимог трудового законодавства при звільнення позивача. При цьому вважав за можливе прийняти пояснення свідка ОСОБА_4, службову записку керівника департаменту по управлінню персоналом ВП «Шахтоуправління «Ровеньківське» ОСОБА_9 та копії наказу (розпорядження) про припинення трудового договору від 16 листопада 2015 року, як доказ на підтвердження того, що про своє звільнення з роботи позивач звертався до відповідача на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що згідно з наказом відокремленого підрозділу «Шахтоуправління «Ровенківське» ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» від 12 березня 2012 року ОСОБА_3 прийнятий за переводом на посаду підземним гірником з повним робочим днем під землею 3 розряду на ділянку ВШТ-2.

Згідно з наказом від 16 листопада 2015 року ОСОБА_3 звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Підстава звільнення - заява ОСОБА_6

Пред'являючи позов ОСОБА_3 посилався на те, що він подав заяву про звільнення з роботи у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпП України).

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Відсутність волевиявлення особи на звільнення за власним бажанням позбавляє роботодавця законних підстав для звільнення працівника згідно зі ст. 38 КЗпП України без зазначення ч. 3 цієї статті.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-34цс13 від 22 травня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Установлено, що згідно з наказом від 15 червня 2015 року по ВП «Шахтоуправління «Ровенківське» ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит», на цьому підприємстві, працівником якого був позивач ОСОБА_3, введено, строком на чотири місяці, режим неповного робочого часу з 1 вересня 2015 року (а. с. 101).

Від підпису у письмовому попередженні про зміну щодо істотних умов праці та введення нового графіку праці з 1 вересня 2015 року позивач відмовився у присутності 3-х осіб, а саме: ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, що підтверджується копією цього попередження від 17 червня 2015 року (а. с. 108).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не врахував вказані обставини, не перевірив, чи свідчать вони про незгоду позивача працювати за зміненими умовами праці.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 313, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув; не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не перевірив і належним чином не з'ясував чи були підстави для звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України, а також не з'ясував причини, які спонукали позивача звільнятися за ст. 38 КЗпП України.

Крім того, згідно з наказом від 16 листопада 2015 року ОСОБА_3 було звільнено на підставі поданої ним заяви, однак матеріали справи не містять заяви ОСОБА_3 про звільнення.

При цьому, суду слід врахувати, що саме роботодавець має довести, що позивач звертався до відповідача із заявою про звільнення з роботи на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, надавши на підтвердження вказаних обставин заяву позивача про звільнення.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Луганської області від 6 червня 2016 року, скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П.Штелик