АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4850/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Поліщук Н.В., Шахової О.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_6 звертаючись у червні 2016 року до суду з позовом про стягнення грошових коштів, обґрунтовувала свої вимоги тим, що 19.08.2012 року вона надала відповідачу 1000 доларів США, що еквівалентно 25196,13 гривень за курсом НБУ, згідно боргової розписки, в рахунок здійснення останньою проекту дизайну кімнат у будинку за адресою АДРЕСА_1. Однак, відповідач, отримавши гроші, жодних ескізів або проектів не направила, коштів також не повернула. Тому позивач з урахуванням положень ст. 1212 ЦК України просила постановити рішення, яким стягнути з відповідача безпідставно набуте майно, а саме грошові кошти.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року позов було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 кошти в сумі 1 000 доларів США, що в перерахунку до НБУ становить 25 196,13 гривень.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначаючи також, що судом першої інстанції порушено принцип диспозитивності, закріплений ст. 11 ЦПК України. Так позивач звертаючись до суду з позовом про стягнення коштів посилалась на ст. 1212 ЦК України. При цьому, не заперечувала, що кошти були отримані відповідачем, як аванс за виконання робіт з проектування дизайну кімнат у будинку, тобто між сторонами виникли договірні відносини. Однак, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд вийшов за межі позовних вимог. Так, судом стягнуто з відповідача кошти на підставі ст. 625 ЦК України. З посиланням на статті глави 47 «Поняття зобов'язань. Сторони зобов'язань» та 51 главу «Правові наслідки порушення зобов'язань. Відповідальність за порушення зобов'язань». Даними главами регулюються зобов'язальні відносини та відповідальність за їх порушення.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, та просив суд її задовольнити.

Позивач та представник позивача про розгляд справи повідомлялися за адресами визначеними в матеріалах справи. У судове засідання не з'явилися. Представником позивача подано заяву про розгляд справи за його відсутності ( а.с. 96,100,104, 110).

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача та її представника в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи було встановлено, що 19.08.2012 року позивач надала відповідачу 1000 доларів США, а саме 5 % від суми 20000 доларів США в рахунок оплати проектних робіт, що підтверджується розпискою.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з вимог ст. 525, 526, 530, 628, 629, 612, 625, 610 ЦК України. Зазначаючи, що відповідачем ОСОБА_4 не було виконано своїх зобов'язань відповідно до домовленості на виготовлення проектних робіт, заборгованість не погашено, що знайшло своє підтвердження та обґрунтування в судовому засіданні, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача заборгованість у сумі 1000 доларів СІЛА, що в перерахунку до НБУ становить 25196,13 грн.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_6 ставила питання про стягнення з відповідача 1000 доларів США, як безпідставно набутих коштів у порядку положень ст. 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Дана норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов'язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення ст. 1212 ЦК України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15.

У ході розгляду справи сторони зазначали, що кошти були отримані відповідачем в рахунок оплати проектних робіт. При цьому сторони не надали до суду доказів на підтвердження існування між ними будь - яких договірних відносин. Слід зазначити, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідачем також не було надано доказів на підтвердження виконання робіт визначених розпискою від 19.08.2012 року.

При цьому слід зазначити, що позивач вказувала в позові, що зазначені в розписці кошти були передані відповідачу для проектування дизайну кімнат у будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, як вбачається із даних договору купівлі - продажу, позивач придбала будинок за визначеною вище адресою 06.08.2014 року в той час як розписка про отримання коштів датована ще 19.08.2012 року ( а.с. 5).

Відтак, колегія суддів вважає, що права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, як і було заявлено позивачем при зверненні до суду.

З урахуванням вищевикладеного, а також того, що суд першої інстанції при розгляді справи повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, однак вийшов за межі позовних вимог в частині визначення закону що регулює спірні правовідносини між сторонами, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні за правилами ст. 309 ЦПК України, в частині правового обґрунтування висновків суду щодо підстав задоволення заявлених вимог.

У іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року змінити в частині правового обґрунтування висновків суду.

У іншій частині залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: