АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3571/17 Справа № 205/3497/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Остапенко Н. Г. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння у порядку спадкування за законом, визнання заповіту та договору дарування недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2013 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що батькові ОСОБА_5 та матері ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належало домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 14 червня 1994 року, виданого Райкомунхозом Ленінського райвиконкому м. Дніпропетровська згідно рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів за №157/27 від 20 травня 1994 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько - ОСОБА_5, після чого відкрилася спадщина на 1/2 домоволодіння АДРЕСА_1. Спадкоємцями за законом після смерті батька були: мати позивача - ОСОБА_6, сестра позивача - ОСОБА_3 та сама позивач - ОСОБА_2 У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з питанням про необхідність звернення до нотаріальної контори для оформлення спадщини та дізналася, що мати і сестра, не проінформувавши її, не повідомивши нотаріуса про третього спадкоємця, оформили спадщину після смерті батька та згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 серпня 1994 року, спадкоємцями на спадкове майно, що складається з 1/2 частини зазначеного домоволодіння у рівних частках, являються ОСОБА_3 (1/4 частка) та ОСОБА_6 (3/4 частки). 05 липня 2012 року ОСОБА_6 складено заповіт, згідно якого вона заповіла належні їй 3/4 частини спірного домоволодіння та легковий автомобіль, марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, ОСОБА_3, а частину житлового будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_2, а 22 травня 2013 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_3 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1. Однак, при укладенні заповіту та договору дарування відповідач приховала той факт, що ОСОБА_6 з 2008 року проходила лікування у КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради у зв'язку з психічним захворюванням та стояла на обліку у КЗ «Дніпропетровський спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР.

У зв'язку з чим, позивач просила суд: встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_5; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане Другою ДДНК на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_3, 17 серпня 1994 року, за реєстровим №4-379 на домоволодіння АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 що складається з: житлового будинку літ. А-1, житловою площею 32,5 кв.м. загальною площею, літньої кухні літ. - Б, душ - літ.- Д, сараїв літ. - И, - З, - В, навіс літ. - Е, вбиральні літ. - Ж, входу. літ. - Г, колодязю літ. - К, огорож літ. №1-3, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5; визнати недійсним договір дарування 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1, укладений 22 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Другої ДДНК за реєстровим №1-359 та скасувати реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 за записом №1021972 від 22 травня 2013 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 14 червня 1994 року, виданого Ленінським відділом комунального господарства м. Дніпропетровська згідно до рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів за №157/27 від 20 травня 1994 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належало домоволодіння АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, після чого відкрилась спадщина на належне йому майно.

Згідно спадкової справи від 17 серпня 1994 року, після смерті ОСОБА_5, 31 травня 1994 року з заявою про прийняття спадщини звернулася дружина - ОСОБА_6 та 17 серпня 1994 року звернулася донька ОСОБА_3

17 серпня 1994 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1, в рівних частках кожний.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6

За життя нею був складений заповіт від 05 липня 2012 року, посвідчений ДН Другої ДДНК - Олехнович Л.Ю., яким спадкодавиця, заповіла належну їй частину житлового будинку №8 з господарчими будівлями і спорудами та прилеглою земельною ділянкою, по АДРЕСА_1, та належний їй автомобіль марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_3, а належну їй частину житлового будинку №266 з господарчими будівлями та спорудами та прилеглою земельною ділянкою по вул. Доблесна - ОСОБА_2

За життя ОСОБА_6 подарувала 3/4 частини домоволодіння №8 з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, що належало їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого Ленінським відділом комунального господарства м. Дніпропетровська від 14 червня 1994 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 серпня 1994 року - ОСОБА_3, що підтверджується договором дарування частини домоволодіння від 22 травня 2013 року посвідченого ДН Другої ДДНК - Тамаря Я.В.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина за заповітом на належне їй майно.

Згідно спадкової справи №146/2014 після смерті ОСОБА_6, 27 лютого 2014 року з заявою про прийняття спадщини звернулася донька - ОСОБА_2 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом не видавалося.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємець прийняв спадщину, зокрема якщо він вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені особою протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Передбачений вказаною статтею строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи, при доведеності поважності причин його пропуску (ст.550 ЦК УРСР).

Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємицями першої черги за законом є діти, батьки та жінка (чоловік) померлого.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»передбачено, що при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526, 549 ЦК УРСР. Діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном в межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

12 листопада 2013 року Головою квартального комітету М.М. Рожковським було видано повторно довідку в якій зазначено, що в домоволодінні АДРЕСА_1, зареєстровані та проживають ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а ОСОБА_2 та ОСОБА_11 - не зареєстровані та не проживають.

Згідно копії спадкової справи після смерті ОСОБА_5, спадщину після його смерті прийняла дружина померлого - ОСОБА_6 та донька ОСОБА_3 ОСОБА_2, у встановлений законом строк заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини - не подавала, постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії не отримувала.

22 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_6 як «Дарувальник» передає безоплатно (в якості дару), а «Обдарований» ОСОБА_3 приймає в дар належні «Дарувальнику» на праві приватної власності 3/4 частини домоволодіння №8 з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Даний договір посвідчений Другою ДДНК, реєстровий № 1-359.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз'яснено, що судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Ознаками такої поведінки можуть бути невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії особи в момент вчинення протиправного діяння або в процесі провадження у справі, а так само при укладенні цивільно-правової угоди.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2015 року було призначено судову психіатричну експертизу, проведення якої було доручено судовим експертам КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №21 від 13 жовтня 2016 року, зазначено, що встановити психічний стан ОСОБА_6 на період часу з 05 липня 2012 року по 22 травня 2013 року неможливо за відсутністю медичної документації та об'єктивної інформації про її психічний стан.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався положеннями ЦК УРСР, ЦК України, враховував надані сторонами та свідками пояснення, а також, наявні в матеріалах справи докази, і виходив із того, що будь-яких дій для встановлення факту прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР, який діяв на той момент, щодо фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, позивачем не доведено, доказів порушення чинного законодавства при видачі свідоцтва про право на спадщину матері та сестрі позивача не надано.

Також, не знайшли свого підтвердження і обґрунтування щодо неспроможності матері позивача ОСОБА_6 усвідомлювати свої дії під час складання заповіту та договору дарування.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 вбачається, що вона вважає оскаржуване рішення ухваленим із порушенням судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а висновки, викладені судом в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, апелянт обґрунтовує свою скаргу положеннями ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, зазначаючи, що зареєстрована у домоволодінні АДРЕСА_1 не була, але фактично проживала на момент відкриття спадщини, а тому вважає себе такою, що автоматично вступила в володіння і користування спадковим майном.

Однак, колегія суддів не може погодитись із такими доводами апелянта, оскільки їх спростовує наявна в матеріалах справи довідка, видана 12 листопада 2013 року Головою квартального комітету М.М. Рожковським згідно якої вбачається, що в домоволодінні АДРЕСА_1 позивач не зареєстрована та не проживає.

Також, не можна погодитись із позицією апелянта щодо неналежної оцінки доказів, таких як, довідки та витяги з амбулаторної картки померлої ОСОБА_6 щодо встановлення психіатричних розладів в матері позивача, та відсутність з боку суду першої інстанції забезпечення проведення необхідних процесуальних дій для встановлення вказаного юридичного факту.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2015 року було призначено судову психіатричну експертизу для встановлення психічного стану ОСОБА_6, провести яку не вдалось за відсутності необхідної медичної документації та об'єктивної інформації про її психічний стан.

Щодо доводів апелянта про смерть матері в період розгляду даного цивільно-правового спору, що позбавило можливості провести експертизу її психічного стану за життя, то суд апеляційної інстанції не приймає їх до уваги, оскільки позивача ніхто не позбавляв права провести посмертну експертизу, однак, цим правом ОСОБА_2 не скористалась.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова