Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/972/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

29.06.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів: Суровицької Л.В., Чельник О.І.

секретар Бодопрост М.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 23 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю, поділ майна та стягнення аліментів.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна.

Зазначала, що з квітня 1984 року по червень 2016 року вона з відповідачем проживали однією сімєю, як чоловік і дружина, вели спільне господарство. Мають двох дітей. За період спільного проживання ними було розпочато будівництво житлового будинку в смт. Павлиш Онуфріївського р-ну, по вул. Перемоги, 202 та придбано у спільну власність речі домашнього вжитку та наступне майно: телевізор «Фунай», вартістю 1000 грн.; супутникова антена, вартістю 1500 грн.; ліжко деревяне двоспальне, вартістю 2500 грн.; диван, вартістю 2500 грн.; газова плита 4-конфорна, вартістю 3000 грн.; газова плита 2-конфорна, вартістю 1000 грн.; витяжка кухонна, вартістю 1500 грн.; холодильник «Снайге», вартістю 4000 грн.; мопед «Діо», вартістю 3000 грн.; цегла біла - 5000 штук, вартістю 5000 грн.; фундаментні залізобетонні блоки 20 штук, вартістю 20000 грн.

З червня 2016 року вони проживають окремо. Відповідач наміру добровільно поділити спільно нажите майно не має.

Всі документи на майно та будинок знаходяться у відповідача.

Просила розділити майно, залишивши в її володінні та користуванні: диван, газову плиті 4-конфорну, мопед «Діо», цеглу 2500 штук, фундаментні блоки 10 штук. Визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку по вул. Перемоги, 202 в смт. Павлиш Онуфріївського р-ну та ? частину присадибної земельної ділянки.

Пізніше позовні вимоги доповнила вимогою про встановлення факту спільного проживання однією сімєю її з відповідачем.

В лютому 2017 року подала заяву про зменшення позовних вимог, просила встановити факт спільного проживання з відповідачем та визнати за нею право власності на ? частину будинку, вимоги щодо поділу іншого майна просила залишити без розгляду.

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Зазначала, що з 2010 року є інвалідом ІІІ групи, ніде не працює, пенсії по інвалідності не вистачає на проживання, оскільки значну суму коштів витрачає на лікування.

Відповідач працює на Кременчуцькому вагонно-будівельному заводі, розмір його доходу їй невідомий.

Просила встановити факт проживання однією сімєю з відповідачем з квітня 1984 року по червень 2016 року та стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/3 частини усіх видів доходу відповідача.

Ухвалою суду від 27 лютого 2017 року цивільні справи обєднані в одне провадження.

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 23 березня 2017 року позов задоволено частково.

Суд встановив факт спільного проживання однією сімєю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 1 вересня 2005 року по червень 2016 року, стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 275 грн. 60 коп.

В решті позовних вимог відмовив. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт набуття нею та відповідачем спільного майна та не надано суду доказів цього. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення аліментів суд виходив з того, що позивачка отримує пенсію в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, а тому не є особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ст.75 СК України.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду, ухвалене з порушенням норм матеріального права, ухвалити нове рішення про задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що суд невірно застосував норми права, встановлюючи факт спільного проживання сторін, визначивши його лише з 01 вересня 2005 року, а не з моменту виникнення фактичних обставин спільного проживання. Також суд не взяв до уваги покази свідків, які підтвердили факт спільної участі сторін працею та коштами у будівництві будинку. Суд не врахував, що пенсія по інвалідності не вважається доходом, а є компенсацією за втрату працездатності, тому не може бути врахована, як дохід громадян в розумінні ст.75 СК України. Відповідач має змогу сплачувати аліменти в заявленому нею розмірі без суттєвої шкоди для свого матеріального стану.

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, пояснив, що після припинення спільного проживання, відповідач перестав спілкуватися з дітьми, не допускає ні її, ні дітей до спірного будинку, тому вона змушена захищати своє право на будинок в судовому порядку.

Відповідач та його представник просили відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Відповідно до 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просила встановити факт спільного проживання з відповідачем, поділити спільне майно, зокрема, житловий будинок, що знаходиться в смт.Павлиш вул.Перемоги,202 Онуфріївського району Кіровоградської області, який вона з відповідачем побудувала в період спільного проживання за спільні кошти та спільною працею, визнавши за нею право власності на ? частку цього будинку.

Відмовляючи в задоволенні позову щодо поділу будинку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт її участі в будівництві спірного майна, проте погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він зроблений судом з порушенням вимог ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів та неправильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Частка учасника спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час будівництва спірного будинку, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За наявності такої угоди спори про поділ майна вирішуються з урахуванням її умов. Якщо ж така угода не укладалася, суд, який вирішує спір про поділ майна, визначає розмір часток сторін у відповідності з поданими ними доказами про ступінь їх участі працею у придбанні майна, оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян. За відсутності доказів про те, що участь однієї з них у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13, в постанові від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-135цс13.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.57 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України). Доказами є, зокрема, показання свідка (ст.63 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що сторони почали проживати спільно однією сімєю в 1984 році, в них було весілля, проживали в належному матері позивача будинку, який знаходиться в смт.Павлиш, вул. Перемоги,200. Ці обставини визнає і сам відповідач, як в суді першої інстанції, зокрема, він зазначив, що в з 1984 року він проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, так і в суді апеляційної інстанції, вказавши, що дійсно в 1984 році вони зробили весілля, однак реєстрації шлюбу не було.

16 лютого 1985 року у сторін народилася дочка ОСОБА_4, а 25 лютого 1991 року народився син ОСОБА_5, батьком дітей записаний відповідач, матірю позивач (а.с.8).

Довідкою Павлиської селищної ради підтверджується, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 проживали разом однією сімєю з 1984 року по червень 2016 року в смт.Павлиш, вели спільне господарство, мають двох дітей (а.с.10).

Той факт, що сторони проживали спільно з 1984 року по червень 2016 року спочатку в будинку матері позивача, після спільного будівництва будинку почали проживати в спірному будинку підтвердили в суді першої інстанції свідки, очевидці цих подій ОСОБА_6,ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Також ці свідки підтвердили факт безпосередньої участі позивача грошовими коштами та працею у будівництві будинку.

Зокрема, свідки зазначали, що спірний будинок побудували поруч із будинком матері позивача і в них був фактично один двір, будівництво починала мати позивача, вкладала туди свої гроші та працю, відповідач працював трактористом, позивач трохи працювала на фермі, а потім вела господарство, яке було великим, щоб розрахуватися за кредит, який брали на будівництво (свідок ОСОБА_9, ОСОБА_6М.), ОСОБА_2 приймала особисту участь у будівництві своєю працею, а також в основному сама з допомогою дітей тримала велике господарство, доходи від якого вкладала в будівництво (свідок ОСОБА_8М.), відповідач зловживав алкогольними напоями (свідок ОСОБА_6, ОСОБА_7В.).

Крім того, колегія суддів зазначає, що факт спільного проживання сторін по червень 2016 року встановлено оскаржуваним рішенням суду, яке в цій частині ніким не оскаржується.

З ксерокопії паспорту ОСОБА_3 вбачається, що з 26 січня 1984 року він був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, а з 03 грудня 2001 року - в смт.Павлиш, вул. Перемоги,202 (а.с.38).

В довідці Павлиської селищної ради зазначено, що власником будинку в смт.Павлиш, вул. Перемоги,200, була ОСОБА_10, мати позивача, яка померла 11 серпня 2005 року, позивач зареєстрована в цьому будинку з 04 березня 1991 року (а.с.41).

Рішенням виконкому Онуфріївської районної ради №121 від 11 квітня 1988 року ОСОБА_11 надано дозвіл на будівництво житлового будинку в смт.Павлиш, вул. Перемоги,202, на виділеній рішенням загальних зборів членів колгоспу ім.Комінтерну земельній ділянці (а.с.61-62).

Висновком №70 від 22 грудня 2000 року будинок (початок будівництва 1988 рік, завершення будівництва 1990 рік) визнано придатним до експлуатації (а.с.112), 22 листопада 2001 року на імя відповідача видано свідоцтво про право власності на спірний будинок (а.с.60).

Звітом про оцінку підтверджується, що ринкова вартість спірного будинку станом на 23 січня 2017 року становить 36500 грн. (а.с.63-78).

Оцінюючи зазначені вище письмові докази, пояснення свідків, колегія суддів приходить до висновку, що спірний будинок будувався сторонами під час спільного проживання та ведення спільного господарства, будівництво здійснювалося сторонами у справі за спільні кошти, які складалися із заробітної плати та доходів з присадибної земельної ділянки і домашнього господарства.

Відповідачем на спростування цих обставин не надано доказів того, що будівництво спірного будинку проводив він особисто за належні йому особисті кошти. Допитані за клопотанням відповідача свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 очевидцями будівництва будинку не були.

Такий висновок колегії суддів відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам, засадам добросовісності та справедливості.

Оскільки письмова угода між сторонами не укладалася, доказів про те, що участь однієї із сторін у будівництві будинку була більшою або меншою, не надано, то слід визнати, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін у справі, оскільки він побудований за рахунок спільних коштів та праці позивача та відповідача , які були членами однієї сім'ї, і частки сторін у праві власності на цей будинок є рівними.

За таких обставин рішення суду відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню частково в частині відмови в позові про поділ будинку з ухваленням нового рішення про задоволення цієї частини позову та стягненням з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. (а.с.1) пропорційно до задоволеної частини позову відповідно до ст.88 ЦПК України.

Разом з тим не підлягає задоволенню апеляційна скарга в частині вирішення судом спору про стягнення аліментів та встановлення факту спільного проживання як чоловіка і дружини з квітня 1984 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Суд правильно зазначив, що відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України факт спільного проживання як чоловіка і дружини підлягає встановленню з 01 вересня 2005 року (з дня набрання чинності ЦПК України), доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Вирішуючи спір щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання позивача суд правильно застосував норми частин 1-4 ст.75, ст.ст. 76,91 СК, правову позицію, викладену Верховним судом України в постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15, та дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки на підставі наданих сторонами доказів встановлено отримання позивачем пенсії, яка забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом, а отримуваний відповідачем розмір заробітної плати, наявність кредитних зобовязань свідчить про його матеріальну неспроможність сплачувати аліменти позивачу.

Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку суд не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача із висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки. Передбачених законом підстав для переоцінки доказів щодо цієї частини позовних вимог апеляційним судом не має.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 23 березня 2017 року в частині відмови в позові про поділ будинку.

В порядку поділу спільного майна визнати право власності за ОСОБА_2 на ? частку житлового будинку, що знаходиться в смт.Павлиш, вул.Перемоги,202 Онуфріївського району Кіровоградської області; за ОСОБА_3 на ? частку житлового будинку, що знаходиться в смт.Павлиш, вул.Перемоги,202 Онуфріївського району Кіровоградської області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 551 грн.20 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

ОСОБА_15