Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/3663/16-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді : Коломієць О.С.

суддів: Гансецької І.А., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання : Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на предмет іпотеки

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 березня 2017 року

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з вказаним позовом, в якому просив визнати нікчемним договір іпотеки від 22.11.2011 року укладений між його батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Галиною Антонівною, реєстраційний № 9503, щодо застави житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину на предмет іпотеки. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 21.11.2011 р. між відповідачами був укладений договір позики грошових коштів. На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, перед ОСОБА_3 за вказаним договором позики, 22.11.2011 р. між ними було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1. Позивач вважає, що договір іпотеки є нікчемним, оскільки укладений без попередньої згоди органу опіки і піклування, чим порушені його житлові права, так як на момент укладання договору іпотеки позивач був неповнолітнім та проживав у вказаному будинку.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на предмет іпотеки відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Зазначає, що спірний договір укладено з порушенням вимог ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 71, 224 ЦК України, оскільки відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, не мав права без дозволу органу опіки і піклування вчиняти правочин щодо будинку, в якому проживав на той час неповнолітній позивач. Вважає, що судом не було надано належної оцінки наданим доказам, які підтверджують факт проживання позивача за вказаною адресою на момент укладення оспорюваного договору іпотеки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом установлено, що 21.11.2011 р. між відповідачами ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого остання позичила ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, 1 650 000 грн. строком до 01.11.2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, 22.11.2011 р. передав належні йому на праві власності будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 в іпотеку відповідачу ОСОБА_3 (а.с.5,6).

Відповідно до свідоцтва про народження від 18.03.1996 р. відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є батьком позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, якому на момент укладання даних договорів виповнилося повних 15 років, тобто був неповнолітнім (а.с.7).

Пунктом 2.1.1 договору іпотеки визначено, що під час укладення іпотечного договору, відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, заперечив право третіх осіб на предмет іпотеки.

Згідно довідки від 18.10.2011 р. № 4704, виданої директором Комунального підприємства «Новоград-Волинськжитлосервіс», в будинку зареєстровані та проживають відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та його дружина ОСОБА_5 (а.с.24).

Як вбачається зі змісту листа нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Черпак Г.А. від 19.11.2016 р., вказану довідку використано нотаріусом під час посвідчення оспорюваного договору іпотеки 22.11.2011 року (а.с.25).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, факту його проживання у будинку, що став предметом оспорюваного договору іпотеки, як до 31.07.2012 року (дати внесення реєстраційного запису до будинкової книги), так і на момент укладання відповідачами договору іпотеки 22.11.2011 р. Виходячи з наведеного, позивач не мав реальних майнових прав на будинок. Крім того, неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

У відповідності з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним.

Суд першої інстанції в даному випадку притримувався позиції, відповідно до якої власник майна, що є одночасно законним представником неповнолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Відтак дійшов висновку, що неправдиве повідомлення батьками, які є законними представниками неповнолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом цієї статті право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів іпотеки, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (стаття 405 ЦК України).

Так ч.2 та 3 ст.29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

З матеріалів справи вбачається, що станом на момент укладення оскаржуваного договору іпотеки, позивачу вже виповнилось 15 років.

Довідка № 1069 від 19.12.2016 р. видана Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Колорит» не доводить факту проживання позивача у будинку АДРЕСА_1 на момент укладення 22.11.2011 р. договору іпотеки, оскільки не містить такої інформації, а лише відображає склад сім'ї ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 з датами народження цих осіб.

Матеріалами справи підтверджено, що на день укладення спірного договору позивач не проживав в будинку, що є предметом іпотеки. Вказане підтверджується витягом з Домової книги та довідкою № 4704 від листопада 2011 року, яка була надана нотаріусу для посвідчення спірного правочину і з якої вбачається, що в будинку по АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована дружина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.23,26).

Крім того, відповідно до п.п.2.1.1. Договору іпотеки від 22.11.2011 р. іпотекодавцем гарантовано, що треті особи не мають права на будинок. Відтак, сам Договір та, надані ОСОБА_2 на його укладення довідки, зокрема, про склад сім'ї, свідчать про те, що права його сина - позивача у справі на користування житлом при укладені спірного договору, порушені не були.

Відповідно до наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що позивач, як неповнолітня дитина, мав право на проживання зі своїми батьками та користування будинком, який належав його батьку. Але таке право є немайновим правом дитини перебувати у помешканні батьків та не пов'язане безпосередньо з об'єктами права власності. Воно є похідним від права батьків і дітей на безперешкодне спілкування між ними та не пов'язане з правовими підставами перебування будь-якого житлового приміщення у володінні чи користуванні батьків.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду, оскільки зводяться до повторень обставин справи, викладених у позовній заяві, та цитування норм діючого законодавства і не спростовують правильність висновків суду.

Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та надавши їм відповідну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: