УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_6, до ОСОБА_7 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання факту прийняття спадщини, визнання факту неприйняття спадщини, визнання права власності на майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_6 звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_8 є матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

27 жовтня 2005 року ОСОБА_8 придбала земельну ділянку площею 1 000 кв. м по АДРЕСА_1 Житомирського району Житомирської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У період з 2005 року по 2008 рік вона побудувала двоповерховий житловий будинок загальною площею 241,6 кв. м, житловою площею 93,5 кв. м. З початку 2011 року ОСОБА_8 разом з синами постійно проживала у спірному будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 померла. Позивачі вказували, що ОСОБА_7, яка є матір'ю померлої, відібрала правовстановлюючі документи на спадкове майно та претендує на 1/3 частини спадкового майна, заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк не подала. Вважали, що порушені їх права як спадкоємців за законом. Враховуючи викладене, просили встановити факт постійного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 разом із ОСОБА_8 у період з початку 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року по АДРЕСА_1 Житомирського району та визнати за ними право власності у рівних частках на вказану земельну ділянку.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 13 червня 2016 року позов задоволено частково. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 разом із ОСОБА_8 у період з початку 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року по АДРЕСА_1 Житомирського району та визнано за ними право власності в рівних частках на вказані земельну ділянку. В іншій частині вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 19 жовтня 2016 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 13 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзіОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі до 21 травня 1998 року.

За період перебування у шлюбі у них народилися сини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За договором купівлі-продажу від 27 жовтня 2005 року ОСОБА_8 придбала АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 1 000 кв. м, з призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 13).

У період з 2005 року по 2008 року вона побудувала житловий будинок та 10 червня 2008 року отримала свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння (а. с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 померла (а. с. 8).

Відповідно до ст. ст. 1218, 1268, 1261, 29 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцям з часу її відкриття. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Малолітня, неповнолітня особа вважаються такими, що прийняли спадщину. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та батьки. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

ОСОБА_4 на день відкриття спадщини був неповнолітнім, а ОСОБА_6 - малолітнім. Вони є такими, що прийняли спадщину після смерті своєї матері.

Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що позивачам не перешкоджає звернутися у встановленому законом порядку до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Відповідачка їх право на спадщину не оспорює.

За таких обставин звернення до суду з такими вимогами є передчасним.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. МаляренкоА.В.