Справа № 509/1162/17
10 липня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :
головуючого судді Гандзій Д.М.,
при секретарі Задеряка Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
5 квітня 2017 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 42,9 кв.м, житловою 32,2 кв.м, що розташований на присадибній земельній ділянці державного фонду, загальною площею 2500 кв.м за адресою : АДРЕСА_1, припинивши на нього право спільної сумісної власності подружжя, стягнувши з відповідача судовий збір, мотивуючи це придбанням спірного будинку в період шлюбу з відповідачем за спільні кошти подружжя і її проживання у вказаному будинку разом із трьома спільними з відповідачем дітьми, одна з яких неповнолітня, відсутністю з боку відповідача будь-якої матеріальної допомоги неповнолітній доньці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і відсутністю згоди відповідача на добровільний поділ будинку.
Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, особисто під підпис, причини неявки суду не повідомила, надавши до свого позову письмове клопотання, в якому позов підтримала у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просила суд слухати справу за її відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 35,38).
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, що підтверджується поштовим повідомленням з відмітками листоноші «за зазначеною адресою не проживає» та в порядку ч. 9 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, шляхом розміщенням оголошень у пресі в офіційному виданні України «Одеські вісті», у зв'язку з неможливістю вручення відповідачу повістки з викликом до суду, а тому вважається повідомленим про дату, час і місце судового розгляду справи належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надав (а.с. 30,31,35).
Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав.
За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.
Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.
Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Приписами статті 61 ЦПК України передбачено - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини
Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 61 СК України передбачено - об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.
Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.
Частиною 1 статті 377 ЦК України передбачено - до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).
Суд встановив, що шлюб між сторонами, укладений 30.07.1989 р. у Пержській сільраді Чадир-Лунгського району МССР (актовий запис № 7), в період якого у сторін народилась неповнолітня донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та повнолітні діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_3 від 03.11.1999 р., серії НОМЕР_4 від 04.02.1993 р. та серії НОМЕР_5 від 18.04.1990 р. відповідно, в яких батьком дітей записаний відповідач, був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 19.06.2013 р., яке набрало законної сили 01.07.2013 р. (а.с. 21,22).
Судом з'ясовано, що під час шлюбу, 24.11.1997 р. подружжя, за спільні сімейні кошти, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 24.11.1997 р. (реєстр. № 2752) - придбали житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 42,9 кв.м, житловою 32,2 кв.м, що розташований на присадибній земельній ділянці державного фонду, загальною площею 2500 кв.м, що розташований за адресою : АДРЕСА_1, в якому на сьогодні проживає позивачка разом із 3-ма дітьми, і який був зареєстрований на ім'я відповідача згідно штампу КП «Овідіопольське РБТІ» № 3-311 від 09.02.1998 р. (а.с. 11-20).
З матеріалів позову вбачається, що з часу розірвання шлюбу між сторонами, позивачка одноособово утримує спірний будинок, сплачуючи разом із дітьми за нього всі комунальні платежі на відміну від відповідача, який не цікавиться станом будинку і не дбає про його благоустрій. При цьому, відповідач не утримує неповнолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, порушуючи вимоги ст. 180 СК України.
У позові йдеться про те, що у позивачки дуже скрутне матеріальне становище, вона постійно хворіє і систематично проходить лікування в медичних закладах, а тому, за станом здоров'я, не може працевлаштуватись та отримувати дохід на утримання спірного будинку та неповнолітньої доньки, на що витрачають кошти старші сини ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які проживаючи разом із позивачкою у спірному будинку, працюють у державних підприємствах м. Чорноморська, отримуючи невелику заробітну плату.
Враховуючи вищевикладені обставини справи, які на думку суду мають істотне значення для вирішення справи по суті, суд дійшов висновку про можливість відступлення, в даному випадку, від засад рівності часток у спільному майні подружжя, враховуючи, що відсутність з боку відповідача забезпечення матеріального благополуччя своєї сім'ї, а тому, в розумінні вимог ч.ч. 2,3 ст. 70 СК України, суд вважає можливим збільшити частку позивачки, з якою проживають її діти у спільному сумісному будинку подружжя, виділивши їй 2/3 частини спірного будинку з припиненням спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок.
Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,88,154,169,209,212,214,215,218,224-226 ЦПК України, ст.ст. 60,61,63,65,68-71 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 218,316,317,368,369,372,377 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -
1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити ;
2.Визнати за ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1) право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 42,9 кв.м, житловою 32,2 кв.м, що розташований на присадибній земельній ділянці державного фонду, загальною площею 2500 кв.м за адресою : АДРЕСА_1, припинивши на нього право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
3.Стягнути зі ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1) судовий збір 640 грн.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Д.М. Гандзій