Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" липня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва АДРЕСА_3 витрати по оплаті судового збору покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_3 В цій квартирі він продовжує проживати і по сьогоднішній день, та продовжує бути зареєстрованим. Разом з ним в даній квартирі зареєстрований і проживає його син ОСОБА_3, а також зареєстрована і не проживає відповідач ОСОБА_2 Факт реєстрації підтверджується довідкою за формою №3, виданою ЖЕД--402. Відповідач не проживає з ними однією сім'єю, а фактично проживає у квартирі своєї матері ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1. Вже більше двох років відповідач проживає за вказаною адресою (точніше, з 14 квітня 2014 року). Факт не проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_3 підтверджується Актом про не проживання від 01 червня 2016 за підписом начальника ЖЕД-402 ОСОБА_5 зі свідченнями сусідів. Відповідач добровільно залишила дану квартиру 14 квітня 2014 року і переїхала проживати на квартиру своєї матері. Прийшовши з роботи 14 квітня 2014 року додому він побачив, що в квартирі відсутні меблі (шафа для одягу, ліжко, письмовий стіл), побутова техніка (кондиціонер, пральна та посудомийна машини, духовка та варильна поверхня, комп'ютер, принтер, фотоапарат, радіотелефони тощо), зникли гроші... Спочатку він подумав, що їхню квартиру обікрали, зателефонував дружині (відповідачу) і вже від неї почув, що це вона все забрала і вивезла на квартиру своєї матері, де і буде проживати. Також дружина повідомила його, що вона подала до суду дві позовні заяви: 1) про розірвання шлюбу; і 2) про стягнення аліментів. Ці позовні заяви є також свідченням добровільності прийнятого відповідачем рішення про припинення проживання у квартирі АДРЕСА_3. Так, в позовній заяві про розірвання шлюбу відповідач зазначає (3-й абзац позову): «... На даний момент ведення між нами спільного господарства припинено, шлюбні стосунки не підтримуються. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі та суперечитиме нашим інтересам». У позовній заяві про стягнення аліментів відповідач каже (3-й абзац позову): «Наше шлюбне шиття не склалось і на даний час ми з чоловіком припинили ведення спільного господарства, шлюбні стосунки не підтримуємо...». В зазначених двох позовних заявах відповідач підтверджує своє нове місце проживання вказуючи адресу для листування: АДРЕСА_2, 02154. Вже більше двох років як вони з відповідачем повністю припинили спілкування. Фактично зараз у квартирі проживає лише 2 особи, - він та його син ОСОБА_3 Відповідач абсолютно не цікавиться долею сім'ї та її утриманням. Комунальні служби, що надають послуги йому по утриманню його квартири АДРЕСА_3, в своїх розрахунках (квитанціях) вказують кількість мешканців - 3 особи, та нараховують по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів, які він має сплатити таким службам за надані йому послуги. Він не бажає оплачувати комунальні платежі за відповідача, оскільки вона не проживає в квартирі. Але наявність реєстрації відповідача в даній квартирі змушує його сплачувати за неї, в той час коли вона не користується жодними послугами та не проживає в квартирі вже понад два роки.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що відповідач добровільно 14 квітня 2014 року пішла з квартири, при цьому забрала речі, меблі, гроші і переїхала на квартиру своєї матері. В травні 2014 року відповідачка звернулася до суду з позовами про розірвання шлюбу і стягнення аліментів, де зазначила свою нову адресу місця проживання, де мешкає до теперішнього часу. Наразі їх повнолітній син проживає разом з ним.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі та пояснив, що позивач систематично створював перешкоди для проживання відповідача у спірній квартирі: змінював замки, скандалив, погрожував фізичною розправою, чинив економічний тиск, намагається стягнути з відповідачки 70000 доларів США. Відповідачка не має іншого житла, не може фінансово орендувати житло. До подання позову, сторони намагалися примиритися, а тому в поліцію позивач щодо наявності перешкод у користуванні спірною квартирою не зверталася. Також, відповідачка не зверталась і до інших органів з приводу чинення перешкод в користуванні квартирою, в тому числі і до суду. У вересні 2016 року відповідачка звернулася до поліції з приводу заміни позивачем замків в спірній квартирі.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3, що підтверджується договором дарування квартири від 12 листопада 2004 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, реєстраційним написом на правовстановлювальному документі (а.с.5).

06 березня 1992 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 (а.с. 8).

В подальшому, з 16 травня 2013 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3. Також, за даною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що підтверджується довідкою форми № 3, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» (а.с.7).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 83).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За вимог ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно акту про не проживання від 01 червня 2016 року кладеним майстром технічної дільниці ОСОБА_8 на підставі заяв сусідів по будинку АДРЕСА_5 та затвердженого начальником ЖЕД-402 ОСОБА_5, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_4, дійсно тривалий час не проживає, а саме з квітня 2014 року (а.с.9).

Крім того, як вбачається з рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року про розірвання шлюбу між сторонами, в даному судовому засіданні з боку відповідача ОСОБА_2 не заперечувався той факт, що в телефонному режимі вона пояснила ОСОБА_1, що пішла від нього. З 14 квітня 2014 року вони не проживають разом, спільного господарства не ведуть.

Таким чином, з викладених обставин вбачається факт не проживання відповідача у спірній квартирі з 14 квітня 2014 року, а стороною відповідача в судовому засіданні також даний факт не спростовувався. При цьому, обґрунтування сторони відповідача на чинення позивачем перешкод у користуванні відповідачем спірною квартирою будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджуються. Наданий же стороною відповідача висновок, складений 10 вересня 2016 року Дніпровським управлінням поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві свідчить лише про одиничне звернення відповідача 05 вересня 2016 року до управління поліції з приводу зміни замків у спірній квартирі та не допуску її до квартири. В той же час, в період часу з квітня 2014 року по серпень 2016 року відповідач жодним чином не зверталася у відповідні державні органи з приводу чинення їй будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою, а в судовому засіданні в рамках розгляду цивільної справи про розірвання шлюбу між сторонами, відповідач не спростовувала факт її не проживання у спірній квартирі саме з квітня 2014 року. Крім того, відповідач і не скористалася своїм правом звернення до суду з вимогами про усунення їй перешкод в користуванні спірною квартирою та вселення, що свідчить про відсутність у відповідача наміру проживати у спірній квартирі. Також, відповідачем не надано суду будь-яких доказів, що у період часу з квітня 2014 року остання не втрачала юридичний зв`язок зі своїм зареєстрованим місцем проживання, отримувала кореспонденцію за адресою спірної квартири, сплачувала будь-які комунальні послуг.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання втратившою право користування квартирою АДРЕСА_3 ОСОБА_2

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 551,21 гривня, які були сплачені позивачем при зверненні до суду з даним позовом.

На підставі викладеного та керуючись ст. 319, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_3

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 21 (двадцять одна копійка.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: