29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Карпенко С.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про зобовʼязання провести та надати документальний розрахунок взаємних зобовʼязань, визнання дій незаконними, зобовʼязання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»,
(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про зобовʼязання провести та надати документальний розрахунок взаємних зобовʼязань, визнання дій незаконними, зобовʼязання вчинити певні дії.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що в січні 2008 року йому, як працюючому на той час пенсіонеру, відповідачем видано картку «Пенсійна», після чого призначена йому пенсія перераховувалася на рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк» та одночасно, видана, кредитна карта - Кредитка «Універсальна».
ОСОБА_4 зазначав, що будь-який кредитний договір
з ПАТ КБ «ПриватБанк» він не укладав, примірник вказаного договору під підпис йому надано не було, з суттєвими умовами договору він належним чином не ознайомлений. Банк суттєво порушив інші встановлені законом його права споживача, тривалий час на його запити не надавав інформації та розрахунків, що, на його думку, прямо свідчить про системне свідоме порушення його прав споживача.
На неодноразові його звернення з приводу інформування щодо систематичного незаконного списання коштів з його пенсійного рахунку, щодо надання копій документів - кредитного договору, додатків до нього, довідки про ознайомлення з загальною сукупною вартістю кредиту та іншими суттєвими умовами договору, а також розрахунку взаємних зобов'язань, з інших питань, відповіді не отримав.
Ураховуючи наведене, позивач просив визнати незаконними дії
відповідача щодо ненадання необхідної інформації про суттєві обставини правочину, та списання коштів з пенсійного рахунку; зобов'язати відповідача провести розрахунок взаємних зобов'язань; надати завірені копії документів кредитного договору та документів, пов'язаних з його виконанням; застосувати наслідки недійсності правочину та наслідки щодо неправомірних дій відповідача по незаконному списанню коштів з пенсійного рахунка ОСОБА_4
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 травня

2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції,

з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач погодився з умовами договору щодо можливості банку здійснювати договірне списання грошових коштів зі своїх рахунків у разі невиконаних грошових зобов'язань, а також того, що підстави для визнання дій банку незаконними та застосування наслідків недійсності правочину відсутні.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 березня 2008 року ОСОБА_4 на підставі заяви отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 22,8 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням позивачем взятих на себе зобов'язань в рахунок погашення заборгованості за кредитом відповідачем списано кошти з пенсійного рахунка ОСОБА_4

Із договору про надання банківських послуг вбачається, що він складається із заяви, умов та правил надання банківських послуг, тарифів банку, які є договором приєднання.

У заяві, у якій ОСОБА_4 виявив своє бажання оформити кредитну картку, зазначено, що позивач ознайомився і згодний з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом він підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в банку.

Відповідно до п. 4.6 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні термінів платежів, списання грошових коштів з рахунків клієнта у разі настання термінів платежів по інших договорах клієнта в розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту карткового рахунку.

Отже, кредитним договором передбачена згода позивача на списання банком коштів з його рахунку.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Згідно з п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні

в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що під час укладання договору ОСОБА_4 був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом він підтвердив факт отримання повної інформації щодо умов кредитування.

Судами також встановлено, що умовами кредитного договору передбачено згоду позивача на списання відповідачем коштів з його рахунку. Доказів на підтвердження вчинення договору під впливом обману позивачем не надано, а тому підстав для визнання його недійним немає.

Таким чином, вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах закону,

а тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про зобовʼязання провести та надати документальний розрахунок взаємних зобовʼязань, визнання дій незаконними, зобовʼязання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко