____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/7277/17
Провадження № 2/520/8009/17
УХВАЛА

23.06.2017 року м. Одеса

Суддя Київського районного суду м. Одеси Пучкова І.М., розглянувши матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Одеської міської ради про визнання права власності, визнання недійсним заповіта, поділ домоволодіння, визначення порядку користування земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про: визнання права власності на частину домоволодіння № 36-а, по вул. Китобійній, у м. Одесі; визнання права власності на 1/3 частину спадкового майна в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, померлої 29 серпня 2013 року; визнання недійсним заповіта; визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, померлого 26 грудня 2016 року, на 1/2 частину спадкового майна; поділ домоволодіння; визначення порядку користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 5 ст. 119 ЦПК України, до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Згідно з п.п. 2 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VІ, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно з п.п. 2 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VІ, за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до абз. 2, 3 п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, з урахуванням внесених змін і доповнень від 25 вересня 2015 року, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір», суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв'язку з цим, суд повинен перевірити, щоби платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір. При цьому, платіжне доручення повинно бути підписано відповідальним виконавцем банку і скріплено печаткою установи банку з відміткою про дату надходження та дату виконання платіжного доручення (пункт 2.14 Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (зі змінами). Оскільки законодавством не встановлено певного порядку проставлення на розрахункових документах на переказ коштів відмітки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, суди, виконуючи вимоги закону, повинні перевіряти таке зарахування, використовуючи способи, передбачені Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно з квитанцією № ПН7004 від 20 червня 2017 року, позивач сплатив судовий збір у розмірі 1280 грн. 00 коп. Проте, при перевірці через програму документообігу загальних судів «Д-3» було виявлено, що судовий збір не було зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України.

Позивач просить визнати право власності на 3 різні частини домоволодіння та земельної ділянки. Проте ОСОБА_1 вказала загальну ціну позову 71624 грн. 00 коп., у звязку з чим неможливо правильно розрахувати судовий збір, який потрібно сплатити.

Також позивачеві слід сплатити судовий збір за 2 немайнові вимоги у розмірі по 640 грн. 00 коп. за кожну вимогу.

Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є, насамперед, сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Позивачеві слід вточнити коло осіб, яких позовна заява стосується.

Згідно з ч. 1 ст. 121 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, передбачених ст. 119 і 120 ЦПК України, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

Оскільки позовна заява подана без додержання вимог чинного законодавства, суддя вважає за необхідне залишити позовну заяву без руху.

Керуючись ч.1 ст.121 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Одеської міської ради про визнання права власності, визнання недійсним заповіта, поділ домоволодіння, визначення порядку користування земельною ділянкою залишити без руху.

Надати позивачеві строк для усунення недоліків поданої заяви - пять днів з дня отримання копії ухвали, в іншому випадку позовна заява буде вважатися неподаною і повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Пучкова І. М.