Провадження № 2/761/2616/2017
26 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Рибака М.А.,
за участю секретаря Яриновської Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права власності на самочинне будівництво та виділ в натурі частки із майна -
В грудні 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач-1) та ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач-2, а разом - позивачі) звернулись до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач-1), ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач-2), ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач-3) та ОСОБА_6 (далі по тексту - відповідач-4, а разом відповідачі) про визнання права власності на самочинне будівництво та виділ в натурі частки із майна.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі є власниками ? частини домоволодіння АДРЕСА_2 в рівних частинах. Власниками інших ? є відповідачі.
26.07.1966 року між співвласниками будинку було укладено договір про встановлення порядку користування спірним будинком. Даний договір було посвідчено нотаріально за реєстровим № 5387. Як вбачається з договору, ОСОБА_7, спадкоємцями якого є позивачі, було передано у користування житлова кімната 2-3 площею 22,4 кв.м., житлова кімната 2-4 площею 10,3 кв.м., кухня площею 4,3 кв.м., два коридори загальною площею 9 кв.м., а також погріб. Разом із тим, відповідно до ч.4 ст. 358 ЦК України якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим.
У зв'язку з тим, що житлові умови позивачів були незадовільними і не відповідали чинним ДБН, ними у 1996 році було здійснено самочинну добудову, яка відображена на технічному паспорті як «а1».
Згідно висновку Бюро експертизи будівель та споруд №123/2005-ТО планування квартири №2 (частина будинку, якою користуються позивачі) до здійснення прибудови не відповідало вимогам ДБН 79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України». Технічний стан конструктивних елементів та інженерних мереж в межах квартири АДРЕСА_1 як задовільний. Необхідні несуча здатність та стійкість конструктивних елементів прибудови прийнятими конструктивними рішеннями, якістю використаних матеріалів виконаних робіт забезпечені. Виконана прибудова дозволила виправити планування квартири № 2, а саме збільшити площу приміщення кухні до 9,1 кв.м.; організувати приміщення суміщеного санвузла з відповідним обладнанням у складі ванної, унітаза, умивальника та газового опалювального котла. Негативного впливу виконаної прибудови на загальний технічний стан будинку не виявлено.
Разом із тим, відносини між позивачами і відповідачами є поганими. Більш того, відповідачі неодноразово зверталися до органів влади зі скаргами на здійснену позивачами прибудову. Кінцевою спробою було звернення відповідачів до суду з позовом про визнання прибудови «а1» самочинним будівництвом та зобов'язання знести її.
Також звертали увагу суду на те, що вимоги інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві були залишені без розгляду за її власним клопотанням.
Для вирішення питання про прийняття в експлуатацію самочинного будівництва, необхідно, серед іншого, подати заяву, яка підписується також співвласниками земельної ділянки. Разом із тим отримати передбачену законом згоду від відповідачів не є можливим, оскільки ними робиться усе можливе для створення перешкод позивачам в узаконенні прибудови та здійсненні права власності на неї.
З огляду на зазначене, позивачами було здійснено самочинне будівництво до частини будинку, що перебуває у їхньому користуванні. Дана прибудова відображена на технічному паспорті як «а1». Прибудова була виконана на земельній ділянці, виділеній для будівництва та обслуговування споруд і саме на тій частині, яка виділена в користування позивачам. Дана прибудова не порушує прав інших співвласників, відповідає чинним будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам та державним стандартам і усунула ті недоліки та невідповідності будівельним нормам, які існували до їх здійснення. Позивачі понесли відповідальність, передбачену законом, за здійснення самочинного будівництва і у них відсутня самостійна можливість узаконити/ввести в експлуатацію здійснену ними прибудову і реалізувати передбачене законом право власності на неї в повному обсязі через протидію інших співвласників.
Також позивачі вважали за доцільне виділити належну їм ? частину домоволодіння з одночасним припиненням спільної часткової власності, оскільки така частина є ізольованою та приміщення не є прохідними.
Посилаючись на викладене позивачі просили суд визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках право власності на самочинну прибудову до житлового будинку АДРЕСА_6, площею 20,8 квадратних метрів, що позначена на технічному паспорт під літерою «а1».
Виділити в натурі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на двох ? частину Будинку АДРЕСА_7 в рівних частках кожному, а саме:
-Житлову кімнату площею 22,4 квадратних метри, що позначена на технічному паспорті за № 2-3;
-Житлову кімнату площею 10,3 квадратних метри, що позначена на технічному паспорті за № 2-4;
-Коридор площею 5,8 квадратних метрів, що позначений на технічному паспорті за № 2-2;
-Коридор площею 5,3 квадратних метри, що позначений на технічному паспорті за №2-1;
-Санвузол площею 8,5 квадратних метрів, що позначений на технічному паспорті за №2-5;
-Кухню площею 9,2 квадратних метри, що позначена на технічному паспорті за № 2-6
та визнати в рівних частках право власності на квартиру АДРЕСА_8 як на окрему одиницю нерухомого майна.
Виділити в натурі позивачам на двох ? частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27.02.2008 року № 6113.
Ухвалою судді від 13 січня 2017 року відкрито провадження по справі.
В подальшому, розпорядженням Керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 11.04.2017 № 01-08-169, у відповідності до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл вказаної справи, у зв'язку із припиненням повноважень судді Маліновської В.М.
Шляхом автоматичного розподілу у відповідності до ст.11-1 ЦПК України, вказану цивільну справу, 11.04.2017 року передано на розгляд судді Рибаку М.А.
Ухвалою суду від 12.04.2017 року справу за даним позовом призначено до розгляду в судовому засіданні із повідомленням учасників судового розгляду.
Ухвалою суду від 26.06.2017 року, за клопотанням представника позивачів вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про виділення в натурі позивачам на двох ? частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27.02.2008 року № 6113 було залишено без розгляду.
В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав та просив суд про його задоволення.
Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, заперечень на позовну заяву, а також представника в судове засідання не направили.
Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою представника позивача, оскільки відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча повідомлялись належним чином та не надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи із наступного.
Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 липня 2014 року (яке набрало законної сили), позов ОСОБА_6 та позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було задоволено частково та визнано самочинним будівництво, збудовану ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибудову по АДРЕСА_3, площею 28 кв.м., що позначена літерою «а1» на Схематичному плані земельної ділянки Технічного паспорта на одноквартирний (садибний) індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_4 від 11 жовтня 2013 року (Т.1, а.с. 52-63).
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Так, вказаним судовим рішенням було встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_10 розташовано на земельній ділянці пл. 824 кв.м., яка 29 червня 1954 року рішенням Київської міської ради № 1096 виділена для будівництва та ведення домашнього господарства (на той час АДРЕСА_10); будинок побудовано в період часу з 1955 року до 1962 року і належить на праві спільної часткової власності, що не заперечувалось сторонами.
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 1965 року власниками будинку АДРЕСА_2, стали брати: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 в рівних долях по ? частині.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 вересня 1971 року ОСОБА_2 і ОСОБА_9 отримали у власність по 8 частині будинку.
Після смерті ОСОБА_10, яка також було власником ? частини вказаного будинку, спадщину прийняли сини: ОСОБА_4 і ОСОБА_3, у зв'язку з чим вони стали співвласниками вказаного домоволодіння, а саме їм належить по 1/8 частині будинку кожному. Крім того, вони зареєстровані в цьому будинку та фактично займають квартиру № 4, яка розташована в мансарді будинку.
ОСОБА_5 є власником ? частини і проживає в квартирі № 1вказаного будинку. ОСОБА_6, який постійно проживає в Росії, належить на праві власності 1/4 частина будинку та виділено у користування квартиру № 3.
Судом встановлено, що у 1996 році у квартирі № 2, яку займає його сім'я, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було здійснено до належної їм частини будинку прибудову, яка складається з коридору площею 5,8 кв.м., санвузлу площею 7,8 кв.м. та кухні площею 9,1 кв.м.
Необхідність вказаної прибудови була викликана неналежними умовами для проживання співвласників квартири № 2, а саме відсутністю санітарно-технічних приміщень з відповідним обладнанням, а також площею кухні, яка становила 4,9 кв.м., що не відповідає нормативам встановленим для таких приміщень.
Відповідно до Технічного паспорта на одноквартирний (садибний) житловий будинок АДРЕСА_2 виготовленого станом на 11 жовтня 2013 року, площа прибудови до квартири № 2 вказаного домоволодіння, що позначена літерою «а1», становить 20,8 кв.м. також в техпаспорті зазначено, що вказана прибудова є самочинним будівництвом.
Так, суд визнав самочинним будівництвом збудовану прибудову по АДРЕСА_2, площею 20.8 кв.м., що позначена літерою «а1» на Схематичному плані земельної ділянки Технічного паспорта на одноквартирний (садибний) індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_2 від 11 жовтня 2013 року.
Також судом було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 збудували прибудову без отримання будь-яких дозволів на будівництво та за відсутності погодженого і затвердженого проекту будівництва, відсутності письмового дозволу всіх співвласників будинковолодіння, що стало підставою для визнання судом цього будівництва самочинним.
Окрім того, земельна ділянка площею 824 кв.м по АДРЕСА_2, рішенням Київської міської ради від 29 червня 1954 року № 1096 була виділена саме для будівництва та ведення домашнього господарства.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року у справі № 22- 21805/2010, встановлено порядок користування вказаною земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння, згідно з яким земельна ділянка, на якій було здійснено самочинну прибудову, виділена в користування позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Суд також встановив, що самочинне будівництво по АДРЕСА_3 було здійснене ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як законними землекористувачами на земельній ділянці відведеній для будівництва та ведення домашнього господарства.

Згідно із Висновком про технічний стан самовільної прибудови до квартири АДРЕСА_2 відповідність нормам для житла та можливий вплив на технічний стан та інсталяцію будинку в цілому № 123/Ю05-ТО, складений 17 січня 2005 року спеціалістами ГО «Київблагоустрій», негативного впливу виконаної до квартири №2 прибудови на загальний технічний стан будинку не виявлено.

Судом не встановлено порушень прав співвласників будинку АДРЕСА_2 через самочинне будівництво, здійснене ОСОБА_1 та ОСОБА_2, самочинне будівництво здійснене на земельній ділянці виділеній для будівництва та обслуговування споруд і саме на тій частині, яка виділена в користування забудовнику, відповідно до приписів закону, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збутової, зокрема, з істотними порушеннями будівельних норм і правил (у тому числі за відсутністю проекту), порушенням будівельних норм або норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або, якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовилась від такої прибудови.

Згідно із Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-1328цс15: «Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості».

З огляду на зазначене, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Як зазначалось вище, самочинне будівництво по АДРЕСА_2 було здійснене ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як законними землекористувачами на земельній ділянці відведеній для будівництва та ведення домашнього господарства, а тому наявні передбачені законом підстави для визнання за позивачами права власності на самочинну прибудову до житлового будинку АДРЕСА_2 площею 20,8 квадратних метрів, що позначена на технічному паспорт під літерою «а1», а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також за вимогами ст.ст. 1 та 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-12цс13: «Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Відтак, домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння і користування спільним майном. Що ж стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені у ст. ст. 364, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов'язковою.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників».

Відповідно до висновку експерта № 21/6-2017 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження від 21.06.2017 року, складеного судовим експертом ОСОБА_11, технічно можливо виділити в натурі в житловому будинку АДРЕСА_2 з врахуванням самочинних прибудов, належні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.09.1971 року № 1-16263 приміщення в окремий об'єкт нерухомого майна, що складаються з житлової кімнати площею 22,4 квадратних метри, що позначена на технічному паспорті за № 2-3; житлової кімнати площею 10,3 квадратних метри, що позначена на технічному паспорті за № 2-4; коридору площею 5,8 квадратних метрів, що позначений на технічному паспорті за № 2-2; частину прибудови літ «а1», що складається з приміщень: кухні 2-6 площею 9,2 кв.м., частини коридору 2-1 площею 2,1 кв.м., частини туалету 2-5 площею 3,6 кв.м.

Таким чином, позовні вимоги про виділ в натурі позивачам ? частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та визнати в рівних частках за позивачами право власності на квартиру № 2, як на окрему одиницю нерухомого майна, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права власності на самочинне будівництво та виділ в натурі частки із майна підлягає задоволенню.

Окрім того, на підставі ст.ст. 86,88 ЦПК України судові витрати підлягають стяганню з відповідачів та складаються з: 6351,00 грн. судового збору, 3000,00 грн. витрат на оплату послуг перекладача та 5000,00 грн. вартості експертного будівельно-технічного дослідження.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 208, 212, 213, 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права власності на самочинне будівництво та виділ в натурі частки із майна - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках право власності на самочинну прибудову до житлового будинку АДРЕСА_11 площею 20,8 квадратних метрів, що позначена на технічному паспорт під літерою «а1».

Виділити в натурі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на двох ? частину Будинку АДРЕСА_7 в рівних частках кожному, а саме:

-Житлову кімнату площею 22,4 квадратних метри, що позначена на технічному паспорті за № 2-3;

-Житлову кімнату площею 10,3 квадратних метри, що позначена на технічному паспорті за № 2-4;

-Коридор площею 5,8 квадратних метрів, що позначений на технічному паспорті за № 2-2;

-Коридор площею 5,3 квадратних метри, що позначений на технічному паспорті за №2-1;

-Санвузол площею 8,5 квадратних метрів, що позначений на технічному паспорті за №2-5;

-Кухню площею 9,2 квадратних метри, ио позначена на технічному паспорті за № 2-6

та визнати в рівних частках право власності на квартиру АДРЕСА_8 як на окрему одиницю нерухомого майна.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 до ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 6351,00 грн., 3000,00 грн. на оплату послуг перекладача та 5000,00 грн. вартості експертного будівельно-технічного дослідження.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК