МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_________________________________________________________
Номер провадження № 2/521/651/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року м.Одеса

Малиновський районний суду м. Одеси у складі

судді - Маркарової С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Славової К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

27.06.2014 року ОСОБА_2 звернувся із вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування ? частки квартир АДРЕСА_1 укладений між ним та ОСОБА_3

В процесі розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив визнати недійним договір дарування ? спірної квартири, укладений із ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Як підставу позову позивач визначив вимоги статті 233 ЦК України, стверджуючи, що правочин, вчинений ним під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Так, позивач пояснив, що в період шлюбу із відповідачем ОСОБА_3 подружжям була придбана спірна квартира.

В жовтні 2010 року його було затримано за підозрою у скоєні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 201 КК України.

Позивач стверджував, що існувала загроза перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 201 КК України, санкція якою передбачала додаткове покарання у виді конфіскації майна, тому сторонами було прийнято рішення переоформити ? спірного майна на відповідачів.

Справа розглядалась судами неодноразово та 22.04.2015 року ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ всі судові рішення по справі були скасовані із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, ухвалою суду було встановлено, що укладення ОСОБА_2 договору дарування з метою уникнути конфіскації майна у зв'язку із притягненням до кримінальної відповідальності не може вважатися правочином, що був укладений під впливом тяжкої обставини, оскільки мета такого правочину полягала не у збереженні майна, а у протиправному ухиленні від передбаченої законом відповідальності за злочин.

При новому розгляді справи позивач, посилаючись на ті самі обставини - бажання уникнути додаткового покарання у виді конфіскації майна під час притягнення до кримінальної відповідальності, змінив підставу позову, стверджуючи, що вищевикладені обставини можуть бути підставою визнання договору недійсним в порядку статті 234 ЦК України як фіктивного правочину.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, клопотання про поновлення процесуального строку звернення із позовом за захистом порушеного права заявив до зміни підстав позов.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав, просив відмовити у позові по суті позовних вимог, вважаючи підстави фіктивності правочину об'єктивно відсутніми.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, повідомлена про розгляд справи в порядку статей 74-76 ЦПК України.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши доводи та докази, на які сторони послались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1999 року перебували у шлюбі.

Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1.

В період шлюбу 25.02.2000 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1

Договір був оформлений на ім'я позивача на Одеській універсальній біржі «Вітязь».

Рішенням Київського районного суду м.Одеси 2005 року по справі 2-3547/2005 договір визнаний дійсним.

Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 (витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно 7598662, реєстраційний номер 11180166).

Сторонами не оспорюється, що в жовтні 2010 року позивача була затримано за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 201 КК України, обраний запобіжний захід - підписка про невиїзд.

18.11.2010 року сторони між сторонами укладений договір дарування, за яким позивач подарував, а відповідачі прийняли у дар ? частини спірної квартири.

Договір у встановленому законом порядку нотаріально посвідчений, зареєстрований в реєстрі за номером 1079.

Як вбачається зі змісту договору 2/4 частини квартири відчужені за згодою дружини дарувальника - відповідача ОСОБА_3, посвідченою нотаріально за № 2847.

Відповідачі вступили у фактичне володіння майном, зареєстрували право власності у встановленому законом порядку, що підтверджується інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно (витяг № 24867247), фактично проживають у квартирі на час розгляду справи, що також визнано позивачем в процесі розгляду справи.

Як вбачається з пояснень позивача в 2012 році стосунки подружжя погіршились, позивач з вказаного часу в квартирі не проживає, в червні 2014 року він звернувся із даним позовом до суду, а в 2015 році шлюб між пожружжям розірваний.

Розглядаючи справу в межах позовних вимог, суд враховує, що відповідно до статті 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Як вбачається зі змісту даної норми закону, підтверджено узагальненими судів різних інстанцій, висновками Верховного Суду України, зокрема, по справі № 6-1873цс16 для визнання правочину фіктивним суду має бути доведений умисел всіх сторін правочину, тобто обидві (всі) сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Ознака вчинення фіктивного правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним (Постанова ВСУ від 21.01.2015 року по справі №6-197цс14).

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести суду, що учасники, а саме всі учасники не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача (Узагальнення ВСУ «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Так, окрім вище встановлених обставин суд враховує, що ч.1 ст. 201 КК України, по якій позивачу було пред'явлено обвинувачення не передбачала додаткового покарання як конфіскація майна.

Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 23.03.2011 року позивач був визнаний винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 201 КК України із звільненням від відбування покарання відповідно до статей 75,76 КК України.

26.04.2012 року постановою Малиновського районного суду м.Одеси ОСОБА_2 звільнений від відбування покарання у зв'язку із декриміналізацією його дій та відсутністю складу кримінального злочину.

Жодних доказів на підтвердження загрози перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 201 КК України, санкція якою передбачала додаткове покарання у виді конфіскації майна, позивачем в процесі розгляду справи не надано.

Безпідставними є і посилання представника позивача на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 15.05.2014 року по цив.справі № 521/5311/13 ц, оскільки по ній встановлені обставини укладання сторонами іншої угоди.

Суд критично оцінює показання допитаного в суді свідка ОСОБА_5, оскільки останній підтвердив суду виключно конфліктні стосунки між подружжям, про обставини укладання оспорюваної угоди показань не надав.

Формальне не переоформлення відповідачами особових рахунків на користування комунальними послугами з ОСОБА_2 на себе, за вище встановлених судом обставин, фіктивності правочину не доводить.

Принципами судового доказування є обов'язковість доказування (оскільки всі обставини справи підлягають доказуванню, за винятком тих, які не підлягають доказуванню в силу закону); належність доказів; допустимість доказів; вільна оцінка доказів.

Як вбачається зі змісту статей 10, 60 процесуального закону позивач повинен довести факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, факт фіктивності оспорюваного правочину не доведений позивачем, спростовується наявними у справі доказами.

Вирішуючи клопотання сторін щодо строку позовної давності суд враховую, що строком позовної давності відповідно до статті 256 ЦК України захищається порушене право особи.

Оскільки при вирішенні спору суд не встановив порушеного права ОСОБА_2, відмовляє йому у позові по суті заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя С.В. Маркарова