АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3641/17 Справа № 202/7202/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 України», ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 05 листопада 2014 року вона була прийнята на посаду продавець продовольчих продуктів сектору гастрономія відділу ФРЕШ магазину м. Дніпропетровськ ТОВ «ОСОБА_2 України», та 10 вересня 2015 року її було звільнено з роботи за власним бажанням.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року, зобов'язано ТОВ «ОСОБА_2 України» видати ОСОБА_3, дублікат трудової книжки із зазначенням загального стажу роботи до роботи у ТОВ «ОСОБА_2 України», стягнуто з останнього на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8 109,92 грн. та моральну шкоду 2 000 грн.

У зв»язку з тим, що вищевказане рішення суду в частині видачі дублікату трудової книжки, до теперішнього часу відповідачем не виконано, є всі підстави для покладання на останнього обов»язку щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 грудня 2015 року по 06 березня 2017 року у розмірі 34 077,26 грн. та витрат на правову допомогу.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 березня 2017 року позовні вимоги задоволено частково (а.с.97-99).

Стягнуто з ТОВ «ОСОБА_2 України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 23 471, 98 грн.

Стягнуто з ТОВ «ОСОБА_2 України» судовий збір на користь держави у розмірі 379,67 грн.

В апеляційних скаргах ТОВ «ОСОБА_2 України», ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм процесуального права та на неправильне застосування норм матеріального права, просять ТОВ «ОСОБА_2 України» рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.104-106), а ОСОБА_3 змінити рішення суду в частині розподілу судових витрат, а саме покласти на відповідача витрати на правову допомогу (а.с.111-115).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ТОВ «ОСОБА_2 України» не видало ОСОБА_3 дублікат трудової книжки із зазначенням загального стажу роботи до роботи у ТОВ «ОСОБА_2 України», а тому наявні правові підстави, передбачені положеннями ч.5 ст. 235 КЗпП України для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 грудня 2015 року по 06 березня 2017 року в розмірі 23 471,98 грн., з урахуванням середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 77,98 грн.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 листопада 2014 року ОСОБА_3 була прийнята на посаду продавець продовольчих продуктів сектору гастрономія відділу ФРЕШ магазину м. Дніпропетровськ ТОВ «ОСОБА_2 України» та 08 вересня 2015 року її було звільнено з роботи за власним бажанням, але у день звільнення відповідач не видав їй трудову книжку, оформлену належним чином.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року, зобов'язано ТОВ «ОСОБА_2 України» видати ОСОБА_3 дублікат трудової книжки із зазначенням загального стажу роботи до роботи у ТОВ «ОСОБА_2 України», а також стягнуто з ТОВ «ОСОБА_2 України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8 109,92 грн. та моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. вирішено питання про судові витрати (а.с. 5-7, 8-9).

Постановою старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 20 липня 2016 року відкрито виконавче провадження № 51686002 щодо виконання вищевказаного рішення суду (а.с.11), однак в частині видачі дублікату трудової книжки із зазначенням загального стажу роботи до роботи в ТОВ «ОСОБА_2 України», до теперішнього часу відповідачем не виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

За положеннями п.4.1., 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29 липня 1993 року при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Вимушений прогул час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

На підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримки у видачі трудової книжки; вини власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Вирішуючи дане питання у справі, суд першої інстанції не врахував ту обставину, що у день звільнення відповідач не надав ОСОБА_3 трудової книжки, оскільки її було втрачено при пересиланні з м. Києва, тому лише 29 жовтня 2015 року був отриманий нею дублікат трудової книжки, в якому відсутні відомості про загальний стаж її роботи до влаштування у ТОВ «ОСОБА_2 України» в цілому та по окремих періодах роботи.

Дана обставина підтверджена під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Проте на порушення вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду взагалі не містить будь-яких висновків щодо неможливості працевлаштування позивача, тому підстави покладення на відповідача відповідальності за ч. 5 ст. 235 КЗпП України, відсутні.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив обставини справи та помилково зробив висновки, які не відповідають дійсності, порушив норми матеріального права, що призвело до необґрунтованого задоволення позовних вимог ОСОБА_3

За таких обставин, рішення суду відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 України», ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_4

ОСОБА_5