Провадження № 2/161/402/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання спільного сумісного права на житлову квартиру, --

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно.

Вимоги позову мотивувала тим, що з 1990 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6, шлюб зареєстрували лише в липні 2006 року. За час спільного проживання, до реєстрації шлюбу ОСОБА_6 будучи членом кооперативу, в 1993 році отримав ордер на квартиру АДРЕСА_1. На той час вони з чоловіком проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Перший внесок був сплачений чоловіком 11.11.1991, решту суми вартості квартири погашала вона особисто частинами протягом 1991-1993 років. До кінця 1993 року повна вартість квартири була сплачена. Будинок був зданий в експлуатацію в 1993 році.

15.04.2016 ОСОБА_6 помер. Після його смерті залишилась спадщина, що складалася з житлової квартири АДРЕСА_1. На випадок смерті ОСОБА_6 заповіт не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом є вона як дружина померлого та відповідач -- та син померлого від першого шлюбу.

Оскільки, квартира була придбана під час спільного проживання, спільними зусиллями були сплачені усі внески за неї, то вважає, що дане житло є спільною сумісною власністю подружжя.

А тому, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, як частку в спільному сумісному майні подружжя та визнати право власності на спадкове майно, яке складається з 1/4 частини даної квартири, після смерті ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання спільного сумісного права на житлову квартиру. Позов мотивував тим, що позивач за первісним позовом необґрунтовано просить визнати право спільної сумісної власності подружжя на квартиру, оскільки на час придбання квартири не перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2. ОСОБА_7 між ними був укладений лише в 2006 році. Батько за життя набув одноосібно право на житлову квартиру та інших розпоряджень майном не робив. А тому, вважає, що в нього та у позивача за первісним позовом є рівні права на спадкове майно, а тому за кожним слід визнати по 1/2 частині у спадковому майні після смерті ОСОБА_6

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі з підстав викладених в заяві. Позивач суду пояснила, що з померлим ОСОБА_6 познайомилася в 1990 році. Останній на той час розлучився з першою дружиною, між ними виникли близькі стосунки. В той час ОСОБА_6 був членом кооперативу, йому прийшло повідомлення, що підійшла черга на отримання квартири. Грошей, щоб оплатити квартиру в нього не було. Дала йому гроші для першого внеску. В подальшому платила сама. Квартиру оформили на ОСОБА_6, як члена кооперативу. Щодо задоволення зустрічного позову заперечувала, зазначила, що син може спадкувати лише частку в розмірі 1/4.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали, заперечували щодо його задоволення. Суду пояснили, що померлий ОСОБА_6 був єдиним власником квартири. Позивач на час набутті права власності не була його дружиною. Доказів, що жили як чоловік і жінка та мали спільний бюджет не надано. Власником квартири є тільки член ЖБК, а не той хто оплачував кошти. Ніяких договорів щодо позивача, як члена сімї, власник квартири не оформляв. А тому, права сторін на спадкову квартиру є рівними. Вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі, просили визнати за сторонами по 1/2 частині як спільного сумісного права в житловій квартирі №45, що в будинку №6 по вул. Федорова в м. Луцьку, в порядку спадкування.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, відповідача та представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що первісний позов підставний та підлягає до задоволення, зустрічний позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 146 ЖК, п. 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, норм чинного на час виникнення спірних правовідносин КпШС (статті 22, 24, 28, 29), а також розяснень Пленуму Верховного Суду України в підпункті «а» п. 6 постанови від 18 вересня 1987 р. № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» та підпункті «а» п. 11 постанови від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у випадку сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільним майном.

Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виплати пайових внесків за квартиру, установлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, гараж, іншу будівлю чи приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно. Момент погашення ним пайових внесків є водночас і моментом виникнення у цієї особи права власності, а врешті, якщо ця особа перебуває в шлюбі -- то водночас і права спільної сумісної власності подружжя (за умови, що первісні й наступні пайові внески робилися в період шлюбу).

Судом встановлено, що будинок №6 по вул. Федорова в м. Луцьку будувався ЖБК №77, і був зданий в експлуатацію в 1993 році (а.с.6).

На час сплати внесків членом ЖБК №77 рахувався ОСОБА_6. Внески за квартиру були сплачені повністю за період з 11 листопада 1991 року по 25 грудня 1993 року. Перший внесок в розмірі 6830 руб. був сплачений ОСОБА_6, решта суми сплачена ОСОБА_8 (позивач ОСОБА_2І.) згідно платіжних документів. Станом на 25 грудня 1993 року повна вартість квартири виплачена повністю.

Такі обставини повністю підтверджуються відповіддю ЖБК №77 від 10.05.2017 на запит суду, довідкою ЖБК №77 від 05.08.2016 (а.с.6) та копіями платіжних доручень (а.с.9).

З свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЕГ №024592 (а.с. 5) вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (після укладення шлюбу - Денисюк) ОСОБА_9 зареєстрували шлюб 06 липня 2007 року.

Попередній шлюб ОСОБА_6 з першою дружиною ОСОБА_10 був розірваний за рішенням суду, реєстрація розірвання шлюбу проведена 09.04.1991, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЕГ №304576 (а.с.39). При чому, 04.07.1991 колишня дружина ОСОБА_6 ОСОБА_10 зареєструвала інший шлюб з ОСОБА_11, що підтверджується витягом про державну реєстрацію актів цивільного стану №4 від 14.04.2017 (а.с.59).

Попередній шлюб позивача з ОСОБА_12 був розірваний, реєстрація розірвання шлюбу проведена 25.05.1993, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЕГ №316245 (а.с.69).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 (секретар кооперативу) пояснила, що кооператив був зареєстрований у 1991 році. З цього року знає позивачку. Членство в кооперативі було зареєстровано на ОСОБА_6 Позивач ОСОБА_2 жила з ОСОБА_6 як чоловік і жінка. Щомісяця були збори кооперативу. На збори частіше ходила позивач. Позивач платила внески через касу.

Свідок ОСОБА_14 (друг ОСОБА_6М.) в судовому засіданні пояснив, що позивач проживала з ОСОБА_6 як чоловік і дружина з 90-х років. До переїзду в кооперативну квартиру, разом винаймали житло. Був у них вдома неодноразово і до того як переселилися, і на новосіллі. Як будувався кооператив, то ОСОБА_6 вже жив з позивачем. В ОСОБА_6 на той час не було грошей, треба було чергу переносити, то позивач заплатила за нього перший внесок і далі сплачувала.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що знає позивача з 1991-1992 року, позивач з ОСОБА_6 були подружжям, проживали в одній квартирі, вона разом з позивачем ходили на збори ЖБК, сплачували кошти за кооператив, іноді позивач приходила на збори одна, іноді з ОСОБА_6 Знає, що вони були неодружені, але жили разом.

З пояснень свідка ОСОБА_16 (двоюрідна сестра ОСОБА_6, тітка відповідача) в судовому засіданні вбачається, що в 1992 році позивач разом з ОСОБА_6 була в неї на весіллі, знає, що вони жили разом, бо її сестра жила у них на квартирі на вул. Федорова. До того позивач і ОСОБА_6 проживали спільно в іншому місці, десь у гуртожитку. За кооператив платила позивач. «Лєнина свекруха» (мати ОСОБА_6М.) казала їй, що «якби не Лєна, то у Льоні забрали б квартиру».

Поясненнями вищевказаних свідків підтверджується факт спільного проживання позивача і ОСОБА_6 як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 1991 року до моменту реєстрації їхнього шлюбу.

Свідок ОСОБА_10 (перша дружина померлого ОСОБА_6, мати відповідача) в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_6 вони одружилися в 1984 році. Їм на весілля перепили гроші, надіялися, що буде на кооператив. Після народження сина в 1986 році вона поїхала до мами в с. Покащів і там жила. Коли приїжджала до чоловіка, нікого не бачила у нього. Розійшлися в 1991 році, а в 1993 році він отримав квартиру. Приїжджав в село, не казав, що у нього є інша дружина. Хто вносив кошти за кооператив не знає. Приїжджала до нього на квартиру, але не ночувала там ніколи, бо в селі велике господарство. Казав, що квартира синова. На оплату квартири пішли перепійні кошти, батьки помагали.

Разом з тим, суд вважає, що свідку ОСОБА_10 не можуть бути достеменно відомі обставини та характер стосунків її колишнього чоловіка ОСОБА_6 з позивачем, оскільки у її колишнього чоловіка були обєктивні причини не розголошувати подробиці свого особистого життя колишній дружині після розлучення. Твердження даного свідка про те, що на оплату квартири у 1991-1993 роках пішли перепійні кошти з їхнього з ОСОБА_6 весілля, яке мало місце в 1984 році, є сумнівним за проміжком часу між отриманням коштів та оплатою внесків. Крім того, такі твердження спростовуються даними платіжних доручень, та пояснень інших свідків, з яких вбачається, що кошти на оплату пайових внесків надавала позивач.

Свідок ОСОБА_17 (рідний дядько відповідача, брат першої дружини померлого ОСОБА_6М.) в судовому засіданні пояснив, що був у ОСОБА_6 кілька разів вдома, коли той жив на вул. Мачтета, позивача там не бачив. Перший раз побачив позивача, коли приїжджав до швагра в гості, він уже жив на вул. Федорова. Сам він теж жив з 1993 року у тому будинку в іншому підїзді, його дружина член того кооперативу. Один раз позивач приходила до нього шукала «свого Льоню». Швагро з сестрою розлучилися, вона жила в селі, але приїжджала в ОСОБА_13. Швагро постійно казав, що квартира буде синові.

Пояснення даного свідка також не можуть містити обєктивних даних про стосунки позивачки і померлого ОСОБА_6 в період 1991-1993 років, оскільки свідок є рідним братом першої дружини померлого і, як член сімї колишньої дружини, міг не бути посвяченим в нові стосунки швагра.

З урахуванням пояснень свідків, наявних у справі письмових доказів про оплату в 1992-1993 роках внесків за кооперативну квартиру позивачем ОСОБА_2 суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_6 у період сумісного проживання з позивачем ОСОБА_2 як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу за рахунок спільних коштів і є їх спільним майном.

Виходячи з рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, в силу вимог ст.22, 23 КпШС України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, позивач та її чоловік ОСОБА_6 є співвласниками квартири в рівних частках, по 1/2 частині кожен.

А тому, слід визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6, та визначити, що ОСОБА_2 на праві власності належить 1/2 частина цієї квартири.

Як вбачається з свідоцтва про смерть серії 1-ЕГ № 183398 (а.с. 4), спадкодавець ОСОБА_6 помер 15 квітня 2016 року.

На момент смерті ОСОБА_6 йому як спадкодавцю належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_2, на яку відкрилась спадщина.

Заповіт на спадкове майно померлий ОСОБА_6 не складав. А тому, в даному випадку спадкування здійснюється за законом.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_6 є його дружина позивач ОСОБА_2 та син від першого шлюбу відповідач ОСОБА_4, кожен з яких має право на частину спадщини. Оскільки частки в спадщині сторонами не змінені в договірному порядку, то вони є рівними.

Факт родинних відносин позивача ОСОБА_2 з спадкодавцем підтверджується свідоцтвом укладення шлюбу серії І-ЕГ №024592 (а.с. 5).

Факт родинних відносин відповідача ОСОБА_4 з спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІ-ЕГ № 368470 (а.с. 32).

В установлений законом строк позивач звернулася до Першої Луцької державної нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав, однак свідоцтва на спадщину не отримала у звязку відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця, про що державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 10).

Таким чином, позивач ОСОБА_2 прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори, що відповідає вимогам ст. 1269 ЦК України.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 спадщину після смерті батька також прийняв у встановленому законом порядку, шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 факту прийняття відповідачем спадщини та визнання за ним права власності на 1/4 частки у спадковому майні не заперечує.

Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що за позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 слід визнати право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_6, який помер 15 квітня 2016 року, а саме -- по 1/4 частині квартири АДРЕСА_2 за кожним.

Крім того, в силу приписів ст.88 ЦПК України, з урахуванням вартості спірної 1/4 частини квартири та суми сплаченого первісним позивачем судового збору, з відповідача ОСОБА_4 в користь позивача ОСОБА_2 слід частково стягнути понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 750 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст. ст. 328, 355, 368, 369, 392, 1222, 1261, 1268, 1269, 1270 Цивільного кодексу України, ст.ст.15, 17, 19 Закону України «Про власність», ст.ст. 22, 23 КпШС України, суд

В И Р І Ш И В :

Первісний позов задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6, який помер 15 квітня 2016 року.

Визначити, що ОСОБА_2 на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер 15 квітня 2016 року, а саме -- на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 750 (сімсот пятдесят) гривень судового збору.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті батька ОСОБА_6, який помер 15 квітня 2016 року, а саме -- на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій