Справа № 140/308/16-ц Провадження № 22-ц/772/1730/2017Головуючий в суді першої інстанції Підлипняк М. Д.
Категорія 57Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Денишенко Т.О., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»

на заочне рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 7 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

В с т а н о в и л а:

В лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, яким просив визнати недійсним договір № 002031 фінансового лізингу від 12 січня 2016 року, укладений між ним та відповідачем; стягнути з відповідача на його користь сплачений авансовий платіж в сумі 70 000 грн. та комісію, що була стягнута банківською установою за проведення операції з перерахунку авансового платежу на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в сумі 500 грн.

Заочним рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 7 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано договір № 002031 фінансового лізингу від 12 січня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», недійсним.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3 сплачений авансовий платіж в сумі 70 000 грн., а також судовий збір в сумі 705 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3

Зазначив, що вони не погоджуються із рішенням, окрім висновку суду щодо відмови в стягненні з відповідача на користь позивача сплаченої комісії за перерахунок платежу в розмірі 500 грн., через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права та не дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

В судовому засіданні представник позивача заперечив апеляційну скаргу, просить її відхилити і залишити без змін рішення суду.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим: суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішує справу згідно із законом, ухвалюючи рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 січня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» і ОСОБА_3 укладено договір № 002031 фінансового лізингу, за умовами якого лізингодавець зобов'язався придбати у власність та передати у користування лізингоодержувачу предмет лізингу - трактор «Беларус 892» на строк та на умовах, передбачених цим договором (п. 1.1., 1.3.).

На виконання цього договору позивач ОСОБА_3 12 січня 2016 року сплатив на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» кошти в сумі 70 000 грн., зазначивши призначення платежу: авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 002031 від 12 січня 2016 року (а. с. 20).

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій сторін (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (частина 1). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Поняття фінансового лізингу надається у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», який являє собою вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї статті у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

Згідно з ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав позивачів» у разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 Закону, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (п. 6); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п. 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 13).

Проаналізувавши зміст спірного договору фінансового лізингу №002031 від 12 січня 2016 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що окремі положення договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, водночас не передбачають відповідальність відповідача; не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору; передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надають право відповідачу не повертати суму адміністративного платежу у випадку дострокового розірвання договору споживачем (розділ 12 договору); не надають позивачу можливості відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлено відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем та неповернення вже сплачених платежів (п. 10.15); передбачають зміну ціни товару в залежності від зміни обмінного курсу долара США до гриві або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (п. 8.2.).

Також є несправедливими умови договору, які передбачають відсутність відповідальності лізингодавця перед позивачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо (п. 1.4.), оскільки такі умови договору суперечать положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця та водночас обмежують права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Оспорюваним договором фінансового лізингу визначено, що адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається в додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Пунктом 1.7 даного договору встановлено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору.

Згідно положень ст. 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» загальна сума лізингових платежів за договором лізингу - це сукупність всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу. Під лізинговим платежем за період розуміється вартість послуг лізингодавця, що надаються відповідно до договору лізингу за передбачені умовами договору лізингу періоди протягом строку лізингу, до складу якої входить відшкодування витрат лізингодавця, пов'язаних з придбанням і передачею предмета лізингу лізингоодержувачу, що здійснюється шляхом нарахування амортизації, відшкодування інших витрат, пов'язаних зі здійсненням лізингової угоди, а також дохід лізингодавця.

Момент початку надання послуги лізингоодержувачу визначається моментом передачі предмета лізингу у тимчасове володіння і користування лізингоодержувачу.

Під виплатами за договором лізингу розуміються суми, що підлягають сплаті лізингодавцю потягом строку дії договору лізингу. Величина та строки виплат, а також спосіб їх здійснення визначаються договором лізингу з урахуванням даного Закону.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж, пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу, а тому така складова першого лізингового платежу як адміністративний платіж виходить за межі переліку лізингових платежів, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно із ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначене відповідає правовому висновку, зробленому Верховним Судом України 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

При виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Судом встановлено, що спірний договір фінансового лізингу №002031 від 12 січня 2016 року не був нотаріально посвідчений, тому такий договір є недійсним в силу закону (нікчемним). За встановлених обставин цієї правової підстави достатньо для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином колегія суддів вважає, що висновок суду про задоволення позову в частині визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого ним авансового платежу є вірним. Судом вірно визначено правовідносини, що склалися між сторонами, в повній мірі досліджені і оцінені докази, надані сторонами, та правильно застосовані норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» відхилити.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 7 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ М.В. Матківська

Судді: /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська