Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1435/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Павелко І. Л.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

05.07.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Голованя А.М., Мурашка С.І.,

за участю секретаря Яковлєвої Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_5, який діє від імені та в інтерах ОСОБА_2, на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору безвідсоткової позики №б/н від 25 травня 2002 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним.

В обґрунтування своєї вимоги позивач послався на те, що з 13 січня 1996 року по 28 листопада 2011 року він перебував у шлюбі із ОСОБА_4 і лише 10 жовтня 2016 року дізнався про укладення 25 лютого 2002 року його тодішньою дружиною ОСОБА_4 з ОСОБА_3, яка є її матір'ю, договору позики грошових коштів в сумі 40 000 грн. строком до 20 грудня 2015 року. Оскільки оспорюваний договір виходить за межі дрібного побутового і укладений без згоди другого подружжя, то на підставі приписів ч. 1, ч. 2 ст. 65 СК України позивач вважає, що договір підлягає визнанню недійсним.

Крім того, позивач посилався на фіктивність правочину, метою укладення якого було лише зменшення розміру його частки при поділі спільної квартири подружжя або для створення для нього додаткових зобов'язань, які у нього можуть виникнути у випадку укладення ОСОБА_4 договору в інтересах їх сім`ї.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаргу обґрунтовано посиланням на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи; недоведеність обставин, які суд вважав доведеними; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема, на думку позивача, суд не звернув увагу на те, що оспорюваний договір створює зобов'язання для позивача так, як ОСОБА_4, нібито, повернула позику, яка фактично ніколи не використовувалася для придбання спільної квартири. Суд не дав оцінку невідповідності відомостей, які вказані у договорі, фактичним обставинам.

Позивач особисто у судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явився.

Представник позивача - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав, з підстав викладених у ній.

Відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_3, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи (а.с. 205, 206), в судове засідання не з'явилися без повідомлення причин неявки, не скористалися своїм процесуальним правом надати письмові заперечення на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У справі, законність і обґрунтованість судового рішення у якій перевіряється, суд першої інстанції встановив наступі факти й обставини.

З 13 січня 1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 листопада 2011 року було розірвано (а.с. 14).

25 травня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у письмовій формі було досягнуто домовленності про надання ОСОБА_4 безвідсоткової позики в сумі 40 000 грн. строком до 20 грудня 2015 року (а. с. 7)

На підтвердження передання позикодавцем позичальнику грошей в сумі 6800 доларів США, в гривнях - 40 000, останнім надано розписку в якій вказано про зобов'язання позичальника повернути позику 2 грудня 2015 року, а також вказано про те, що позика отримана для придбання квартири АДРЕСА_1, та для її облаштування (а.с. 7-8).

11 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - квартири за адресою: АДРЕСА_2. (а.с. 10-11).

2 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 25 травня 2002 року (а.с. 5-6).

25 листопада 2016 року ОСОБА_3 склала нотаріально посвідчену заяву (а. с. 31) про отримання від ОСОБА_4 40 000грн., в якості повного розрахунку за договором позики від 25 травня 2002 року.

Апеляційним судом також встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 2 березня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2017 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 присуджено по ? частці квартири АДРЕСА_2

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на недоведеність підстав пред'явленого позову, зокрема фіктивності договору. Твердження позивача про укладення договору з порушенням приписів ст. 65 СК України є безпідставним і ґрунтується на неправильному тлумаченні закону.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів виходить з такого.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Суд першої інстанції при виборі акта цивільного законодавства, який регулює спірні правовідносини, не врахував, що оспорюваний договір датований 25 травня 2002 року, тобто до 1 січня 2004 року (дати набрання чинності ЦК України), а тому, з урахуванням конституційного принципу дії законів у часі, при вирішенні спору помилково посилався на ст. 234 ЦК України, яка регулює відносини позики, які виникли з дня набрання чинності ЦК, тобто з 1 січня 2004 року.

Проте норми ст. 234 ЦК України і ч. 1 ст. 58 ЦК УРСР, яка поширюється на спірні правовідносини, є аналогічними, а тому помилка суд не привела до неправильності рішення.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості (ст. 374 ЦК УРСР).

Аналогічною за змістом є ст. 1046 ЦК України.

Мнима угода - угода, укладена про людське око (для вигляду), без наміру створити юридичні наслідки, знаючи заздалегідь, що вона не буде виконана, оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняють. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання недійсною мнимої угоди, повинен довести суду відсутність в її учасників наміру створити юридичні наслідки.

Всупереч своєму процесуальному обов'язку довести суду наявність обставин, якими обґрунтовано позов (ст. 10, 60 ЦПК України), позивач не надав суду доказів того, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не мали наміру виконувати договір і не виконували його.

Натомість відповідачі стверджували про виконання ними договору і на підтвердження цього надали розписку та заяву позикодавця про повернення позики.

Твердження позивача про безгрошовість позики є голослівним.

Посилання представника позивача на те, що договір купівлі-продажу своєї квартири ОСОБА_3 уклала 12 серпня 2002 року, тобто після укладення договору позики не доводить факту відсутності у неї необхідних коштів на час укладення оспорюваного договору із ОСОБА_4

Так згідно п. 4 договору купівлі-продажу ОСОБА_3 продала належну їй квартиру за 48594 грн. з яких 19444 грн. отримала до підписання договору. Тобто частину коштів вона отримала раніше.

Крім того, це не виключає наявність у ОСОБА_3 інших коштів. Отже договір, на який посилався позивач, не є достатнім доказом відсутності коштів у ОСОБА_3 для укладення договору позики та його безгрошовості.

Посилання позивача на зазначення в договорі позики адреси ОСОБА_4, за якою вона на час його укладення вже не проживала, а також на невідповідність сум вказаних у доларах США і гривнях тогочасному офіційному курсу НБУ не доводить того, що договір укладався про людське око.

Позивач також не надав доказів того, що документи, які підтверджують факт укладення договору, складені значно пізніше дати, вказаної у них.

Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність того, що угоду є мнимою.

Щодо укладення договору позики без згоди другого подружжя, то апеляційний суд виходить з того, що ні норми ЦК УРСР, ні норми КпШС України, які діяли на час виникнення спірних правовідносин не обмежували подружжя в укладенні цивільно-правових угод.

При цьому, згідно ст. 23 КпШС України, отримання письмової згоди другого з подружжя потребувалося лише для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення.

Таким чином для укладення угод щодо набуття одним із подружжі майна, в тому числі коштів, отримання згоди другого з подружжя законодавством не передбачено.

Тому ОСОБА_4 мала право укласти договір позики без отримання згоди позивача.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. 2 ст. 31 КпШС України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, стягнення може бути звернено на все майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, коли рішенням суду встановлено, що зобов'язання одного з подружжя було видано в інтересах усієї сім'ї і одержане за зобов'язанням використано на її потреби.

Таким чином оспорюваний позивачем договір позики буде стосуватися прав та обов'язків позивача лише в разі доведеності ним того, що він був укладений ОСОБА_4 в інтересах сім`ї і використаний на її потреби.

Водночас позивач зазначав, що такі кошти на потреби сім`ї ОСОБА_4 не витрачала, відповідачі будь-яких вимог щодо виконання цієї угоди по позивача не пред'являли, а спір щодо квартири, на наявність якого посилався позивач, ще на час розгляду судом першої інстанції цієї справи був вирішений і суд поділив спільну квартиру між сторонами у рівних частинах, без урахування будь-яких зобов'язань, укладених будь-ким з подружжя в інтересах сім`ї.

За таких обставин колегія суддів вважає недоведеним позивачем той факт, що оспорюваним договором позики, стороною в якому він не являється, порушено його права чи інтереси.

Проте, відповідно до ст. 15, ст. 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, право на судовий захист має особа чиї цивільні права, свободи чи інтереси порушені, невизнані або оспорені.

За таких обставин висновки суду щодо суті спору є правильними і відповідають обставинам справи.

Неправильність в обрані судом актів цивільного законодавства, на які суд послався у рішенні, не може бути підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення (ч. 2 ст. 308 ЦПК України).

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені та в інтереси ОСОБА_2 відхилити, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: