Справа № 521/1537/17
Номер провадження 2-д/521/18/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення мирового судді Дімітровської судової дільниці м.Сиктивкара Республіки Комі від 18.02.2016 року, в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1,-

В С Т А Н О В И В:

19.04.2017 року до Малиновського районного суду м. Одеси з Головного територіального управління юстиції в Одеській області надійшло клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення мирового судді Дімітровської судової дільниці м.Сиктивкара Республіки Комі від 18.02.2016 року, в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення іноземного суду вступило в законну силу і підлягає виконанню.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення мирового судді Дімітровської судової дільниці м.Сиктивкара Республіки Комі від 18.02.2016 року, в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 391 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред'явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили.

Відповідно до ч.І ст. 396 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд, при розгляді вищевказаного клопотання керується Мінською Конвенцією про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним та кримінальним справам від 22.01.1993 року, ратифікованою Верховною Радою України від 10.11.1994 року, яка вступила в законну силу для України 14.04.1995 року, Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року № 1618-IV та Інструкцією про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженою спільним наказом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України від 27.06.2008 року, № 1092/5/54.

Відповідно до п. б) ст. 55 Мінської Конвенції, суд відмовляє у визнанні і виконанні рішень і у видачі дозволу на примусове виконання у випадку, якщо відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду.

Крім того, відповідно до п.8 ч.2 ст. 396 ЦПК України, якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено в інших випадках, встановлених законами України.

Відповідно до п. 3.5.4. Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, у разі відсутності особи, якої стосується доручення, за адресою, зазначеною у дорученні, суд України самостійно чи за сприянням Головного управління юстиції вживає заходів для встановлення фактичного місця перебування особи. У випадках, передбачених законодавством, суд України вживає заходів процесуального примусу щодо особи, якої стосується доручення.

Відповідно до абз. 4,5 п. 3.7. Інструкції, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України за №1092/5/54 від 27.06.2008 року, у разі неможливості виконання іноземного доручення у зв'язку з неявкою особи до суду, а також у зв'язку з фактичною відсутністю особи за адресою, вказаною у клопотанні та неможливістю встановити її місце проживання чи місцезнаходження, суд України повертає Головному управлінню юстиції доручення Міністерства Юстиції України без виконання із зазначенням причин, що перешкоджають його виконанню. Суд України також додає відповідні підтвердні документи у разі невиконання у зв'язку з фактичною відсутністю особи за вказаною адресою та неможливістю встановити її місце проживання чи місцезнаходження - матеріали опитування родичів чи осіб, що проживають за даною адресою, довідку житлово-експлуатаційної організації чи виконавчого органу місцевого самоврядування, адресно-довідкового бюро, органу внутрішніх справ чи органу державної статистики або інший документ, що може достовірно підтвердити фактичну відсутність особи.

На виконання вимог ст. 395 ЦПК України, по місцю проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначеному у клопотанні, надсилались повідомлення про надходження клопотання та пропозицією подати можливі заперечення на нього. Проте, від відділу поштового звязку до суду надійшло відповідне поштове повідомлення з відміткою, що ОСОБА_2, за зазначеною адресою не проживає.

Крім того, відповідно до вимог міжнародного договору, суд, направив відповідний запит до Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) фізичної особи боржника ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1 , на що була отримана відповідь від 23.06.2017 року, що боржник за адресою, вказаною у клопотанні, в місті Одесі та Одеській області не зареєстрований,таким чином фактично за вказаною адресою останній не проживає, точне місце проживання чи місцезнаходження боржника встановити не вдалося.

З урахуванням вищевказаного, та зважаючи на те, що боржник за адресою, вказаною у клопотанні не зареєстрований, та фактично не проживає, вжитими заходами суду точне місце проживання чи місцезнаходження боржника встановити не вдалося, суд не вбачає можливості у задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення мирового судді Дімітровської судової дільниці м.Сиктивкара Республіки Комі від 18.02.2016 року, в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі наведеного, керуючись ст. 55 Мінської Конвенції від 22.01.1993 року, ст.ст. 208-210, 390-396 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення мирового судді Дімітровської судової дільниці м.Сиктивкара Республіки Комі від 18.02.2016 року, в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повернути без виконання клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення мирового судді Дімітровської судової дільниці м.Сиктивкара Республіки Комі від 18.02.2016 року, в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Апеляційного суду Одеської області протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя А.П.Целух

30.06.17