Справа № 374/203/16-ц Головуючий у І інстанції Потапенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/1093/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 33 22.06.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 28 листопада 2016 року у справі за об'єднаними позовами дочірнього підприємства «Заготівельно-виробниче підприємство» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року дочірнє підприємство «Заготівельно-виробниче підприємство» звернулося до суду із позовами до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, які ухвалою суду від 02 листопада 2016 року були об'єднані в одне провадження для спільного розгляду.

Позивач зазначав, що ОСОБА_2 працювала з 01 січня 2010 року по 01 листопада 2014 року на посаді економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності дочірнього підприємства. З 01 листопада 2014 року її було переведено на посаду головного бухгалтера, з 09 лютого 2015 року по 31 березня 2015 року її було переведено на посаду провідного бухгалтера, з 01 квітня 2015 року переведено на посаду головного бухгалтера.31 травня 2016 року ОСОБА_2 було звільнено з посади головного бухгалтера за п.1 ст. 38 КЗпП України.

Під час перебування на посаді відповідача було ознайомлено з посадовою інструкцією головного бухгалтера, якою передбачені її функціональні обов'язки, відповідальність та права. Відповідач була зобов'язана у межах визначених чинним законодавством України строків подавати відповідну звітність до державних органів, у тому числі до органів ДФС України, в той же час вказані обовязки нею виконувалися неналежним чином, в результаті чого на підприємство Миронівською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області було накладено штрафні санкції. Зазначене підтверджено актами ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 9 вересня 2015 року № 323/150/36756862, № 324/150/36756862, № 325/150/36756862, та складеними податковими повідомленнями-рішеннями від 9 вересня 2015 року №, № НОМЕР_1, № НОМЕР_2. Таким чином діями відповідача підприємству були заподіяні збитки. Посилаючись на положення ст. ст. 130, 232 КЗпПУ, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти в розмірі 3 060 грн. 00 коп. в якості відшкодування заподіяних підприємству діями відповідача збитків та судові витрати.

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 28 листопада 2016 року позовні вимоги ДП «Заготівельно-виробниче підприємств» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ДП «Заготівельно-виробниче підприємство» на відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 1530,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 067,00 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Обґрунтувала скаргу тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем не було здійснено виплату їй заробітної плати та розрахунку при звільненні, натомість судом прийнято довідку позивача про її середньомісячну заробітну плату, яка містить недостовірні дані. Вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, тому рішення суду підлягає скасуванню.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в повній мірі відповідає наведеним вимогам, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

У відповідності до положень п. 1 ч. 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Згідно ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно.

За п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. При цьому відповідно до п. 16 згаданої постанови розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо судом встановлено, що шкода підприємству, установі, організації заподіяна спільними умисними діями кількох працівників або працівника та інших осіб.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 26 листопада 2014 р. №6-139 цс14, що є обов'язковими для судів в силу ст. 360-7 ЦПК України.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було належним чином встановлено факт спричинення позивачу у звязку з неналежним виконанням відповідачем свої посадових обовязків прямої шкоди та встановлено розмір такої шкоди. Також судом встановлено, що вказану шкоду було спричинено діями як відповідача, так і керівника ДП ««Заготівельно-виробниче підприємство». За таких умов суд першої інстанції у відповідностей вимог закону прийшов до висновку про те, що на керівника підприємства та головного бухгалтера має бути покладена матеріальна відповідальність за нанесену позивачу матеріальну шкоду підприємству у рівних частинах.

Були дотримані судом першої інстанції й вимоги ст. 132 КЗпП України щодо граничного розміру відповідальності, яка може бути покладена на працівника при відшкодуванні ним спричинених підприємству збитків. При цьому колегія суддів апеляційного суду критично відноситься до посилань апелянта на те, що в оскаржуваному рішенні розмір її середнього заробітку було визначено невірно, відтак й розмір покладеної відповільності також не відповідає через це вимогам закону. В ході розгляду справи розмір заробітку відповідача було встановлено у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» відповідно до представлених до суду бухгалтерських даних. При цьому відповідачем не було надано жодних доказів з приводу невідповідності таких даних або проведеного розрахунку. Фактично вона обмежилася декларативною заявою про незгоду з такими розрахунками, не вказавши, в чому конкретно виразилася така невідповідність та чим це доводиться. Зважає колегія суддів апеляційного суду й на те, що стягнуте судом відшкодування є значно меншим від розміру середнього заробітку відповідача, відтак й від граничного розміру відповідальності.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим. Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1515 (одну тисячу пятсот п'ятнадцять) гривень 80 копійок на користь держави.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_3