ухвала

іменем україни

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Яготинського районного суду Київської області від 13 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)звернулося до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що заявою про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу K3W0A+ від 05 жовтня 2011 року ОСОБА_6 виразила своє бажання щодо приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, що розміщені на веб-сайті privatbank.ua. Заява про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають договір фінансового лізингу, що укладений на підставі ст. ст. 633, 634 ЦК України.

Відповідач, згідно з умовами договору отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк» у платне користування автомобіль марки MITSUBISHILANCER, рік випуску: 2011, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1 та зобов'язалася сплачувати щомісячні платежі, пов'язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлені у додатку 2 - графік лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу за закінченням строку виконання договору. Вказаний вище автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк».

На порушення Закону України «Про фінансовий лізинг», п. 2.8.4.8.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг, зобов'язання належним чином ОСОБА_6 не виконані, в результаті чого, відповідач повернула предмет лізингу, автомобіль, позивачу.

Відповідно до умов договору, станом на 30 січня 2015 року, заборгованість відповідача перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за фактичний строк користування предметом лізингу складає 162 046,69 грн, а саме: 125 464,47 грн - залишок вартості предмету лізингу; 25 254,61 грн - заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 4 220,13 грн - заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу; 7 107,48 грн - заборгованість за пенею.

За таких обставин, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 162 046,69 грн за договором фінансового лізингу та судові витрати.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 13 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що необґрунтований та невірний розрахунок заборгованості не дозволяє встановити, чи відповідають вимоги позивача дійсності та чи правомірним буде стягнення з відповідача, вказаної у спірному розрахунку суми заборгованості за кредитним договором, враховуючи ті обставини, що предмет лізингу /автомобіль/ знаходиться у його власника ПАТ КБ «Приватбанк», що підтверджується самою позовною заявою в якій вказано, що відповідачка повернула предмет лізингу - автомобіль - позивачу, та дані обставини в судовому засіданні підтвердила і представник відповідача.

Крім цього, в матеріалах справи взагалі відсутній доказ, у розумінні ст. 57 ЦПК України, який підтверджує видачу кредиту відповідачу та дотримання банком умов договору, а саме: отримання відповідачем грошей за цим договором, в матеріалах справи не містяться.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, також виходив з того, що договір фінансового лізингу, який укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, нотаріально посвідчено не було, а недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 05 жовтня 2011 року ОСОБА_6 було подано заяву про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу № К3/д/0Р+, якою вона виразила бажання щодо приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, що розміщені на веб-сайті ргіуаtbаnk.uа.

Заява про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають договір фінансового лізингу, що укладений на підставі ст. ст. 633, 634 ЦК України.

Згідно з умовами договору, ОСОБА_6 отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк» у платне користування автомобіль, марки MITSUBISHI LANCER, рік випуску: 2011, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1 та зобов'язалася сплачувати щомісячні платежі, пов'язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлені у додатку 2 - графік лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу за закінченням строку виконання договору.

Вказаний вище автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк».

Посилаючись на порушення умов договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що у ОСОБА_7 утворилася заборгованість станом на 30 січня 2015 року у розмірі 162 046,69 гривень, яка складається з наступного: 125 464,47 гривень - залишок вартості предмету лізингу; 54,61 гривень - заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 220,13 гривень - заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу; 7 107,48 гривень - заборгованість за пенею.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до заяви ОСОБА_6 від 05 жовтня 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу, додатків до неї, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, що разом складають договір фінансового лізингу, який укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, останній, нотаріально посвідчено не було.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 13 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік