У Х В А Л А

3 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и л а:

Кузнецовський міський суд Рівненської області рішенням від 24 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 24 травня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив частково: визнав ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2; стягнув з ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_6 у розмірі 1/10 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 19 лютого 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; в задоволенні інших позовних вимог суд відмовив; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 19 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 24 травня 2016 року залишив без змін.

У травні 2017 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 125 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статті 53 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції, з яким погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, керувався положеннями статей 125, 128, 135 СК України та дійшов висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_4 батьком неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини.

Наданою для порівняння ухвалою від 23 грудня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду апеляційної інстанції, який, керуючись статтею 53 КпШС України, відмовив у задоволені позовних вимог про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_3, посилаючись на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження батьківства відповідача. При цьому суд зазначив, що підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, відрізняються від підстав його встановлення, передбачених статтею 53 КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

У зазначеній ухвалі від 23 грудня 2015 року та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук