Справа № 645/1299/17
Провадження № 2/645/1230/17
03 липня 2017 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі :
головуючого судді - Горпинич О.В.
при секретарі судових засідань - Денісенко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -
Позивачка звернулася до суду із позовом, в остаточно уточненій редакції якого просила встановити факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 з 21.10.1998 року по день відкриття спадщини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 на 69/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позову посилалася на те, що 21.10.1998 року до 07.05.2007 року, вона знаходилася у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, під час шлюбу у вересні 2000 року за спільні сумісні кошти було придбано 69/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1. Рішенням суду за нею визнано право власності на 69/200 частин вищевказаного житлового будинку. Позивачка зазначала, що після розірвання шлюбу вона продовжила мешкати разом із ОСОБА_3 однією сім'єю, вели спільне господарство, були пов'язані взаємними права та обов'язками, відносини, які склалися між ними були сімейними. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, вона понесла витрати на його поховання. Після смерті залишилася спадщина у вигляд 69/200 частин житлового будинку АДРЕСА_1. 11.03.2017 року позивачка звернулася до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, але у видачі свідоцтва їй було відмовлено.
На підставі викладеного ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом.
У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені вище, а також зазначала, що після розлучення з ОСОБА_3, вони продовжували мешкати разом, вона спочатку опікувалася про матір свого колишнього чоловіка, оскільки остання хворіла на тяжкі захворювання, та опікувалася про ОСОБА_3, стирала, готувала, придбавала ліки для останнього. Також ОСОБА_2 повідомила, що ОСОБА_3 не працював, працювала тільки вона, та саме вона витрачала грошові кошти на продукти харчування, ліки, а після смерті ОСОБА_3, здійснила поховання за власні кошти.
Представник Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, повідомлялися про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суд не повідомили, заперечень проти позову не подали.
Враховуючи умови ст. 224 ЦПК України, судом, за згодою позивача, розглянуто справу в заочному порядку.
Суд, вислухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, а також оцінивши докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини.
З 21.10.1988 року позивачка ОСОБА_2 знаходилася у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, про що зазначено в рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.05.2008 року.
Шлюб було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1, копія якого знаходиться в матеріалах справи, про що зроблено 13.05.2007 року відповідний актовий запис № 216.
Згідно договору купівлі - продажу від 23.09.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Беседой Д.С., ОСОБА_3 придбав у власність 69/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.05.2008 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 69/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення набрало законної сили.

Право власності на 69/200 частин вищевказаного житлового будинку зареєстровано за позивачкою, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна № 80248540 від 13.02.2017 року підтверджено, що право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_2 69/200 частин та за ОСОБА_3, відповідно 69/200 частин.

З паспорту позивачки вбачаться, що остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 15.06.2002 року.

З довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, які мешкають у приватному володінні, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1, був зареєстрований і ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Після смерті ОСОБА_3, позивачка звернулася протягом шести місяців до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 11.03.2017 року, ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. В обґрунтування зазначалося, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після надання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. В матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 відсутні документи підтверджуючи родинні відносини зі спадкодавцем, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину.

Інші особи з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, згідно спадкової справи, не зверталися.

Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі.

Частинами 3 та 4 ст. 2 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.ст. 1216 - 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців ). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи з законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Цивільним Кодексом передбачена черговість спадкоємців за законом, відповідно до якої у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України), у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст.1262 ЦК України), у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст.1263 ЦК України), у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст.1264 ЦК України), при цьому кваліфікуючою ознакою віднесення осіб до четвертої черги спадкоємців є їхнє проживання однією сім'єю зі спадкодавцем. Згідно до ст. 3 СК України сім'ю становлять особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права і обов'язки. У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п'яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім'ї спадкодавця, але не менш як п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування (ст.1265 ЦК України).

Відповідно до ст. 1264 ЦК України право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше, як п'ять років до часу відкриття спадщини.

У відповідності з вимогами ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

В судовому засіданні допитані в якості свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які попереджені про кримінальну відповідальність, пояснили суду, що дійсно після розірвання у 2007 році шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, останні мешкали за однією адресою: АДРЕСА_1, до дня смерті ОСОБА_3, мали взаємні прав та обов'язки, між останніми було ведення спільного господарства, були пов'язані спільним побутом. ОСОБА_2 працювала, гроші витрачалися на продукти харчування. Усі свідки також повідомили, що позивач доглядала ОСОБА_3, коли він хворів, купляла ліки, готувала їжу, прибирала, піклувалася про нього до самої його смерті.

Також в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3, за життя останнього, були зареєстровані за однією адресою.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року N7 при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Головною ознакою проживання спадкоємця однією сім'єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Такими особами можуть бути й інші родичі спадкодавця, причому ними можуть також особи однієї статі зі спадкодавцем, або особи, які взагалі не пов'язані спорідненням зі спадкодавцем.

Таким чином, позивач разом зі спадкодавцем вважали себе дружиною та чоловіком, були однією сім'єю, проживали разом, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

Позивач прийняла спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_3, так як у передбачений ст. 1270 ЦК України подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На даний час позивач позбавлена можливості оформити спадщину через необхідність встановлення факту проживання позивача разом зі спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини та визнання позивача спадкоємцем четвертої черги в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3.

В позові ОСОБА_2 просила встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 з 21.10.1998 року, проте суд вважає необхідним встановлення цього факту з травня 2007 року, оскільки з 21.10.1988 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, що також не оспорювалось позивачкою в судовому засіданні, в зв'язку із чим позов підлягає частковому задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 5, 6, 8, 10, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги - задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з ОСОБА_3 з травня 2007 року по день відкриття спадщини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлого, ІНФОРМАЦІЯ_3 на 69/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави недоплачений судовий збір в сумі 883 грн. 50 коп..

Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України.

Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, якщо заяву про перегляд заочного рішення не було подано, після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -