Провадження №2/522/5273/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси,

у складі судді Тарасова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко О.О.,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси, звернувся позивач із вищезазначеним позовом доларів, зазначаючи, що 02.03.2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики, згідно якого позивач надав в борг грошову суму в розмірі 5192000 гривень, для задоволення сімейних потреб відповідача ОСОБА_2, який перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 Обґрунтовуючи подану заяву, суд зазначає, що відповідач, у строки встановлені договорами, грошові кошти не повернув, а враховуючи те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, запозичені грошові кошти витрачались в інтересах сімї, позивач посилаючись на положення ст. 65 СК України, просив стягнути суму боргу солідарно з обох відповідачів.

Збільшивши позовні вимоги, позивач остаточно просив стягнути з відповідачів безпідставно отримані гроші в розмірі 5192000 гривень, проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 424319 гривень, пеню в розмірі 288901 гривень.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив задовольнити позовну заяву в уточненої редакції.

Відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, згідно якої просила визнати договір позики від 02.03.2016 року недійсним, посилаючись на те, що дізналась про факт укладення вказаних договорів після звернення позивача до суду, зазначила, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 існує спір щодо поділу спільного подружнього майна, у звязку з чим, укладення вказаних договорів спрямовано на те, щоб в подальшому недобросовісно і непропорційно розділити спільне майно. Крім того, зазначила, що недобросовісні дії чоловіка та родичів щодо предявлення до неї позовів про стягнення значних грошових коштів слугують уникненню добросовісного, законного розподілу спільного майна подружжя. Оскільки вказаний договір позики виходить за межі дрібного побутового, а, відповідної згоди на укладення договору, відповідач ОСОБА_3 не надавала, укладений правочин не відповідає вимогам статті 65 СК України, а відтак підлягає визнанню недійсним за правилами ст.ст. 203, 215 ЦК України.

У судових засіданнях, представник позивача ОСОБА_4 підтримував подану позовну заяву, у судове засідання 06.07.2017 року, ані позивач, ані представник позивача до суду не зявились. Позивач надав суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутністю.

Відповідач ОСОБА_2 надав суду письмовий відзив на позов, згідно якого, позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Представники відповідача ОСОБА_2: ОСОБА_5, ОСОБА_6 у судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовної заяви, зазначили, що дійсно між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виник спір щодо розділу спільного подружнього майна, який розглядається з 2016 року. Разом з тим, зазначили що договір позики дійсно укладався, ОСОБА_2 отримував грошові кошти для сімейних потреб.

Представник ОСОБА_5 зазначила, що вищевказаний договір позики не можуть бути визнаний недійсним з підстав встановлених ст. 65 СК України, оскільки грошові кошти за договором позики передаються саме у власність боржника.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісна позовна заява не підлягає задоволенню, тоді як зустрічну позовну заяву, слід задовольнити.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується повторним свідоцтвом про одруження, виданим відділом РАГС Тирасполь, № 4-1704.

Позивач по справі, ОСОБА_1 є матірю співвідповідача ОСОБА_2.

Згідно договору позики від 02.03.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 5192000 гривень, з метою задоволення сімейних потреб, а ОСОБА_2 зобовязався повернути вказану грошову суму в строк три місяці з моменту підписання вказаного договору.

На підтвердження факту виникнення вказаних зобовязань, позивач надав копію довідки ПАТ «Банк Восток» від 19.07.2016 року, згідно якої вбачається, що з належного позивачу рахунку були перераховані грошові кошти на рахунок ОСОБА_2 в розмірі 5192000 гривень.

Надаючи оцінку вказаним доказам, суд зазначає, що ані з довідки від 19.07.2016 року, ані з жодних інших доказів, не вбачається, що грошові кошти були передані ОСОБА_2 саме на виконання укладеного договору позики. Окрім викладеного, суд зазначає, що вказаний доказ, з огляду на відсутність даних щодо мети переводу, не є належним доказом виконання умов договору позики.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову та одночасно задовольняючи зустрічну позовну заяву, суд виходить з фіктивності вказаного договору позики.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виник спір щодо поділу майна подружжя, що підтверджується ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.06.2016 року.

Суд враховує процесуальну позицію представників ОСОБА_2, які не лише визнавали позовні вимоги за первісним позовом, а й заперечували проти задоволення зустрічного позову, яким, у разі його задоволення, жодним чином, не порушуються права ОСОБА_2

Крім того, суд враховує, що позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом про стягнення боргу в серпні 2016 року, тобто фактично одразу після звернення до суду позивачки ОСОБА_3 із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна в червні 2016 року.

Окрім цього, суд враховує такі обставини, як перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у родинних стосунках, а саме відповідач є сином позивача; наявність в провадженні суду інших позовів родичів ОСОБА_2, зокрема батька ОСОБА_7,з аналогічним предметом та підставою позову.

За таких обставин, суд вважає, що укладений договір є фіктивними та такими, що підлягає визнанню недійсними.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином

Відповідно до п. 24 Пленуму Верховного Суду України «Про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Суд вбачає наявність умислу як ОСОБА_2, так й ОСОБА_1 щодо укладення правочину для непропорційного поділу майна подружжя, а саме: автомобілю марки «Хонда», д/н НОМЕР_1, квартири АДРЕСА_1 та іншого належного подружжя майна.

Суду не надано належних доказів вчинення будь-яких дій на виконання вищевказаного правочину, а також щодо реального передання грошових коштів з боку ОСОБА_1, саме на виконання вищезазначених договорів.

Задовольняючи зустрічну позову заяву, суд зазначає, що незважаючи на посилання на фіктивність вказаного правочину, як на підставу своїх вимог за зустрічною позовною заявою, ОСОБА_3 кваліфікувала виникли спірні правовідносини, як укладення договорів позики всупереч вимогам законодавства, за ст. 203, 215 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до ст. 214 ЦПК України, саме суд ухвалюючи рішення, вирішує питання щодо того, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, а також встановлює які саме правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

За таких обставин, враховуючи те, що судом предмет зустрічного позову, не змінювався, а підстави зустрічного позову були заявлені, однак невірно кваліфіковані відповідачем, суд, ухвалюючи рішення про визнання договору недійсним, не виходить за межі позовних вимог.

Встановлення факту фіктивності укладеного договору, є безумовною підставою для відмови в задоволенні первісного позову, оскільки позовна заява заявлена не у звязку з порушенням права позивача.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З тих ж підстав, суд, керуючись ст. 174 ЦПК України, відмовляє в прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позовної заяви.

Крім того, відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд також виходить з того, що позовні вимоги заявлені стосовно стягнення безпідставно набутого майна, тоді як, згідно заявлених фактичних та правових підстав первісного позову, правовідносини виникли з приводу стягнення суми боргу. Правове регулювання відносин з приводу повернення безпідставно набутого майна здійснюється на підставі ст. 1212 1215 ЦК України. Оскільки процедура стягнення безпідставно набутого майна застосовується виключно у випадку, якщо виникли правовідносини не врегульовані договором або іншими актами законодавства, підстави для стягнення безпідставно набутого майна за вказаним позовом - відсутні. Оскільки позовні вимоги заявлені щодо стягнення безпідставно набутого майна, суд, з огляду на положення процесуального закону, не може виходити за межі заявленої позовної вимоги.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними задовольнити.

Визнати договір позики, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 від 02.03.2016 недійсним.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Суддя А.В. Тарасов

06 липня 2017 року