Ухвала

іменем україни

29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрооб'єднання фермерських господарств «Еліта» про стягнення орендної плати, пені, трьох відсотків річних та індексу інфляції, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, який під час розгляду справи уточнила, та остаточно просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрооб'єднання фермерських господарств «Еліта» (далі - ТОВ «АОФГ «Еліта») на свою користь заборгованість у розмірі 12 382 грн 14 коп., що складається із невиплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою у сумі 6 282 грн 16 коп.; суми боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1 541 грн 42 коп.; пені у сумі 4 279 грн 74 коп.; 3 % річних у сумі 278 грн 82 коп., а також судові витрати у справі.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що на підставі державних актів на право приватної власності на землю їй належать земельні ділянки площами 2,23 та 3,34 га. 04 січня 2008 року між нею та відповідачем було укладено договори оренди вказаних земельних ділянок, які зареєстровано 10 червня 2011 року. Таким чином, вважає, що договори діяли до 2014 року та відповідач використовував земельні ділянки до 2014 року, однак орендна плата за 2014 рік їй виплачена не була.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 18 січня 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «АОФГ «Еліта» на користь ОСОБА_4 заборгованість у сумі 3 730 грн 78 коп., яка складається із заборгованості з орендної плати за користування двома земельними ділянками у сумі 2 753 грн 74 коп., пені у розмірі 516 грн 04 коп., інфляційних втрат у сумі 435 грн 20 коп., 3 % річних у сумі 25 грн 80 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із відсутності підстав для застосування коефіцієнта 1,756 до спірних правовідносин у примусовому порядку без взаємної згоди сторін, зокрема орендаря, з огляду на п. 1 загальних положень Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, у тому числі у редакції від 31 жовтня 2011 року, згідно з яким нормативна грошова оцінка земельних ділянок здійснюється з метою визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також під час розроблення показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.

При цьому суд належно оцінив ту обставину, що протягом дії договорів оренди позивач як орендодавець жодного разу не зверталася до відповідача - орендаря - із письмовою вимогою про зміну умов договору в частині розміру орендної плати чи нормативної грошової оцінки землі. Крім того, у липні 2015 року позивач відмовилася прийняти належне виконання, запропоноване боржником.

Визначаючи розмір інфляційних втрат, суд визнав необґрунтованим наведений позивачем розрахунок, тому правильно не взяв його до уваги.

Таким чином, на підставі зібраних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку в оскаржуваній позивачем частині.

Розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, на спростування доводів позивача про те, що суд безпідставно відмовив у застосуванні індексу інфляції у розмірі 1,783 апеляційний суд правильно зазначив, що судом для обрахування інфляційних втрат взято підсумковий індекс інфляції за період із 01 квітня 2015 року по 24 липня 2015 року, який становить 115,804 %; відсутні підстави для застосування індексу інфляції у розмірі 1,783.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин коефіцієнта 1,756.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій щодо незастосування коефіцієнта 1,756; визначення розміру інфляційних втрат, пені і 3 % річних, проте ці доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували, зазначивши відповідні висновки; ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами ст. ст. 13, 21 Закону України «Про оренду землі», ст. 625 ЦК України, ст. 213 ЦПК України є помилковими і не підтвердилися матеріалами справи.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

А.В. Маляренко