АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 та просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 25 000 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту України станом на 31.08.2015 становило 529625 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.03.2017 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 1 232 117,66 грн. та судові витрати у розмірі 3 511,50 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального права, на не дослідження всіх наявних доказів та не перевірено всіх обставин справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що надані позивачем розписки відповідач не підписувала та кошти за ними не надавалися. Зазначила, що відповідачу не приходило повідомлення про здійснення оплати експертизи. Вказала, що в розписці не зазначено дати отримання коштів та індекс інфляції, 3 % річних та пеня підлягають обчисленню та стягненню у національній валюті України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Справа № 757/31757/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7248/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту отримання відповідачем у борг від позивача 25 000 доларів США, а тому у зв'язку із невиконанням договірних зобов'язань щодо повернення таких грошових коштів вони підлягають стягненню у судовому порядку з урахуванням штрафних санкцій встановлених ст. 625 ЦК України. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки не встановлено обставин, що є підставою для її стягнення.

З таким висновком суду колегія суддів повністю погодитись не може.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 надав ОСОБА_4 в борг 15 000 дол. США, а позичальник зобов'язалася повернути кошти не пізніше 10.07.2013. Позивач знову позичив відповідачу 5 000 дол. США, на строк до 20.08.2013 та 5 000 дол. США до 01.01.2014 відповідно до розписок (а. с. 8-10).

На неодноразові звернення позивача про повернення коштів, відповідач не реагувала, в зазначений термін в розписках борг не повернула.

Враховуючи вищевикладене позивач звернувся до суду із відповідним позовом про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1ст. 509 ЦК Українизобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 599 ЦК Українизобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК Українипередбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За змістомст. 611 ЦК Україниу разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що у тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

За змістом частини другоїстатті 625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що відповідач, який добровільно погодився на умови договору позики, повинен був належно їх виконувати, а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідкивідповідно до закону.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 належним чином умови договору позики не виконує, у зв'язку з чим у останньої станом на 31.08.2015 виникла заборгованість.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач у строки не виконав умови вищевказаного договору, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача основного боргу, пені та трьох відсотків річних правильними.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду щодо стягнення з відповідача індексу інфляції, враховуючи наступне.

Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду від 28.03.2012 у справі №6-36736вов10).

Тому норми ч. 2ст. 625 ЦК Українищодо сплати боргу з врахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в гривні.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 надавав ОСОБА_4 в борг кошти в іноземній валюті, а тому з відповідача не підлягають стягненню інфляційні витрати.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у зв'язку з чим дійшов невірних висновків.

За наведених обставин рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, підлягає зміні рішення суду першої інстанції в частині стягнення загальної суми заборгованості та розміру судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач розписки не підписувала та кошти за ними не надавалися не підтверджено будь-якими доказами, а ні при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду.

Посилання представника відповідача на безпідставну відмову суду першої інстанції проводити почеркознавчу експертизу внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості надати докази на спростування вимог позивача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції було призначено експертизу, однак відповідачем половина її вартості оплачена не була та не надано вільних підписів для її проведення.

Більш того, матеріали справи свідчать про те, що після повернення справи з експертної установи без проведення відповідної експертизи, представник відповідача подавав до суду її заяву з проханням розглянути справу без участі, яка була задоволена судом.

За наведених обставин, колегія суддів критично ставиться до наданої представником відповідача копії картки медичного обстеження дитини відповідача щодо підтвердження неможливості прибуття в суд для відібрання зразків підпису.

Усі вищезгадані обставини в їх сукупності, на думку колегії суддів, свідчать лише про те, що відповідач, зловживаючи своїми процесуальними правами, бажає лише затягнути розгляд справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в розписці не зазначено дати отримання коштів не може бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Розписки підписані відповідачем є документом, який підтверджує вчинення правочину між сторонами. Також дві інші розписки містять дату їх складання відповідно до матеріалів справи (а. с. 9-10).

Щодо доводів відповідача про те, що 3 % річних та пеня підлягають обчисленню та стягненню у національній валюті України, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом № 15-93, «Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України», затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 р. № 200, «Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України», затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 р. № 520, та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

Матеріали справи свідчать про те, що розрахунок заборгованості був переведений із іноземної валюти на час виникнення заборгованості та судом першої інстанції стягнуто суму боргу в національній валюті України відповідно до вимог чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, вимоги апеляційної скарги знайшли часткове своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних збитків підлягає скасуванню та відмови в задоволенні даної частини позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-318 ЦК України колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року в частині стягнення інфляційних втратскасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат відмовити.

Рішення суду першої інстанції щодо визначення суми заборгованості та судових витрат змінити, у зв'язку з чим абзац другий та третій резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 849 707,14 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 421,64 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк