РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за порушення грошового зобов'язання за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2., ОСОБА_3 про стягнення коштів за порушення грошового зобов'язання.

Свої вимоги обґрунтував тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02.02.2012 у справі № 2-224/11 на його користь стягнуто з відповідачів по 69 180,50 грн., з кожного, в якості відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними діями щодо перепланування квартири, в наслідок яких квартира позивача була доведена до аварійного стану.

Однак, вищезазначене судове рішення станом на день пред'явлення позову не виконане, гроші йому не повернуті, відповідачі ухиляються від сплати коштів за рішенням суду, яке набрало законної сили.

З урахуванням уточнень до позовної заяви, просив суд ухвалити судове рішення, яким стягнути з кожного із відповідачів на його користь по 51 885,36 грн. інфляційних втрат та по 7 137,58 грн. - суму 3% річних, за період із 01.04.2013 по 31.09.2016, на підставі ст. 625 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Стягнуто із ОСОБА_2. та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі по 59 022, 95 грн., з кожного, та судовий збір.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачів подали апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначили, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, у зв'язку з чим висновки суду першої інстанції про стягнення інфляційних втрат та сум 3% річних, на підставі рішення суду про відшкодування майнової шкоди, є необґрунтованими.

Справа № 761/38456/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8210/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гуменюк А.І. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Крім того, судом не було враховано ступінь виконання відповідачами рішення суду в примусовому порядку.

Просили рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні позивач проти задоволення апеляційних скарг заперечував, просив відхилити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши пояснення позивача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у 2011 році ОСОБА_1 звертався до суду про стягнення з відповідачів на його користь майнової шкоди, заподіяної йому внаслідок зробленого перепланування, перебудови, ремонту квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідачі самочинно, без проектно-дозвільної документації проводили ремонтні роботи по переплануванню належної їм на праві власності квартири АДРЕСА_1 в результаті чого, аварійний стан шатрових панелей перекриття в квартирі АДРЕСА_2 виник через їх перевантаження з боку квартири АДРЕСА_1. Відповідно до зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва, загальна вартість робіт складає 13 8361 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02.02.2012, яке набрало законної сили, у справі № 2-224/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2., ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди стягнуто по 69 180,50 грн. з кожного з відповідачів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки рішенням суду з відповідачів на користь позивача стягнуто суму шкоди в розмірі 69 180,50 грн., таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням, а нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржників.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною другою вказаної статі передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов'язання є грошовими.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12. Зобов'язальні правовідносини, що можуть бути віднесені до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань (наприклад, обов'язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов'язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і т.д.).

Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З урахуванням викладеного положення статті 625 ЦК України регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому частина третя статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.

Як роз'яснив Верховний Суд України в Аналізі практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Тобто, стаття 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Крім того, за змістом правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-3019цс15 при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Також слід зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-74/0/4-13 від 16 січня 2013 р.).Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Оскільки рішення суду, на невиконання якого посилається позивач, ухвалено не за зобов'язальними правовідносинами сторін, ст. 625 ЦК України не може застосовуватись до вказаних правовідносин.

Крім того, як зазначено в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» у тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням кошти, збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджено, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 60, 213, 214 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не визначився з характером спірних правовідносин і дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за порушення грошового зобов'язання відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: