АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3368/17 Головуючий 1-ї інстанції Бородіна Н.М.
Справа № 640/4322/16-ц Доповідач Колтунова А.І.
Категорія: спори, що виникають із договорів
Позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

при секретарях: Щербань Р.М., Семикрас О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 січня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

17 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначив, що 28 січня 2011 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 324, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав в позику ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 19 500,00 доларів США, остання зобовязалася повернути ОСОБА_3 грошові кошти частинами (з розстрочкою) не пізніше 28 січня 2016 року, в установленому п.1 договору порядку та строки (далі договір позики).

Також 28 січня 2011 року, з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобовязань за договором позики, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, було укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 поручився перед ОСОБА_3 за повернення ОСОБА_1 позичених коштів, став солідарним боржником з ОСОБА_1 по зобовязаннях за договором позики.

Зважаючи на неналежне виконання ОСОБА_1 обовязків за договором позики ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 34 461,38 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, станом на 27 серпня 2014 року, складало 478 702,13 грн.

06 лютого 2015 року державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського управління юстиції (далі Дзержинський ВДВС ХМУЮ) відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в розмірі 34 461,38 доларів США та судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 3 441,00 грн.

Зважаючи на той факт, що боржники не виконували зобовязання за виконавчим провадженням по сплаті суми заборгованості за договором позики, ОСОБА_3 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на його користь проценти за користування грошовими коштами, три проценти річних та неустойку за договором позики за період з 26 грудня 2013 року по 03 лютого 2016 року в сумі, еквівалентній 444 324,00 доларам США за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення, де проценти за користування грошовими коштами 7 107,00 доларів США, три проценти річних від простроченої суми боргу 1 194,00 долари США, неустойка за прострочення виконання зобовязання 436 023,00 долари США.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 січня 2017 року, з урахуванням ухвали Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2017 року, про виправлення описки, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 проценти за користування коштами, три проценти річних та неустойку за договором позики від 28 січня 2011 року за період з 26 грудня 2013 року по 03 лютого 2016 року в сумі 12 215 310,97 грн., а також судовий збір в розмірі 6 890,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Вважає рішення незаконним, висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають обставинам справи. Вказує на порушення судом першої інстанції правил підсудності, оскільки підсудність даної справи повинна визначатися за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача. З метою визначення підсудності та розгляду справи в Київському районному суді м. Харкова ОСОБА_3 було надано до суду фіктивний договір поруки від 28 січня 2011 року та залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 Про фіктивність договору поруки також свідчить той факт, що під час розгляду первісного позову ОСОБА_3 не посилався на будь-який договір поруки, оскільки його не існує. Під час розгляду справи судом першої інстанції оригінал договору поруки ОСОБА_3 наданий не був, судом за власної ініціативи не витребуваний. З наданих копій договору позики вбачається, що його зміст не відповідає фактичним обставин справи, оскільки ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 2 000,00 доларів США, а вказана в договорі грошова сумі в розмірі 19 500,00 доларів США це сума грошових коштів, яку вона зобовязана буде повернути на протязі строку дії договору з урахуванням процентів. Також ОСОБА_1 в обґрунтування апеляційної скарги посилалася на ухвалення обвинувальних вироків відносно ОСОБА_3 за аналогічними справами.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримував апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник, а також ОСОБА_4 не зявилися в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 186, 189, 191, 192,198, 248, 249, 256-258).

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь процентів за користування коштами, трьох процентів річних та неустойки, а всього в сумі 12 215 310,97 грн., суд першої інстанції виходив із того, що зазначена сума підлягає стягненню з ОСОБА_1, оскільки порука за договором, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, припинилась, у звязку з чим, правові підстави для стягнення зазначеної суми солідарно з боржника та поручителя відсутні.

Оскільки рішення суду, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість у сумі 34 461,38 доларів США, що станом на 27 серпня 2014 року складало 478 703,14 грн., не виконане, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми за період 26 лютого 2013 року по 03 лютого 2016 року у сумі 1 194,00 дол., проценти за користування коштами з 26 грудня 2013 року по 03 лютого 2016 року у сумі 7 107,00 доларів США та пеня за даний період в розмірі 3% від суми простроченого зобовязання за кожен день прострочення, що складає 436 023,00 доларів США (567 дол. ?769 днів), а всього 444 324,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення складає 12 215 310,97 грн.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами, що 28 січня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого позивач передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 19 500,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобовязалася повернути вказану суму у строк не пізніше 28 січня 2016 року (а.с. 17-18).

28 січня 2011 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 поручився за належне виконання зобовязань ОСОБА_1 перед позивачем за договором позики від 28 листопада 2011 року (а.с. 19-20).

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2014 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, на його користь стягнуто заборгованість за договором позики 18 900,00 доларів США, 3 486,25 доларів США проценти за користування кредитом, три відсотки річних у сумі 882,00 доларів США, а також пеню 11 193,13 доларів США, а всього 34 461,38 доларів США, що еквівалентно 478 702,13 грн. (а.с. 21-22).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином. Згідно з умовами договору та у встановлений строк одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Зібрані по справі докази безспірно свідчать про те, що ОСОБА_1 належним чином зобовязання за договором позики виконане не було.

Набравшим законної сили рішенням суду встановлено, що відповідачем сплачена позивачу сума у погашення боргу 600,00 доларів США (а.с. 21-22).

У звязку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду щодо неналежного виконання відповідачем зобовязань по договору позики.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1206цс15, яка відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таким норм права, зазначено, що виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню штрафні санкції, а саме, проценти, три відсотки річних та неустойка.

При стягненні трьох відсотків річних та процентів суд першої інстанції обґрунтовано визначив дату початку їх стягнення 26 грудня 2013 року, оскільки набравшим законної сили рішенням суду від 27 серпня 2014 року стягнені зазначені штрафні санкції до 26 грудня 2013 року (а.с. 21-22).

Розрахунок процентів та трьох процентів річних позивачем проведений правильно.

Разом з тим, розрахунок неустойки позивачем проведений з порушенням вимог закону. Судом першої інстанції даним обставинам не надано належної оцінки.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції необґрунтовано сума пені нарахована та стягнута в доларах США.

Колегією суддів проведений розрахунок неустойки від простроченої поверненням суми боргу за період з 03 лютого 2015 року по 03 лютого 2016 року, тобто за рік відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, виходячи із подвійної облікової ставки НБУ у відповідний період, визначений у гривні, що склало 2 547 924,06 грн.

Крім того, відповідно до вимог ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Із матеріалів справи вбачається, що борг відповідача за договором позики на час ухвалення судового рішення складає 18 900,00 доларів США (а.с. 2), що еквівалентно 491 967,00 грн. (курс долара США до гривні України на 26 червня 2017 року).

Таким чином колегія суддів вважає можливим зменшити суму пені по договору займу до 491 967,00 грн., а суму заборгованості по кредитному договору по процентам, трьом відсоткам річних та пені до 709 541,00 грн..

Таким чином, на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України суд змінює рішення суду та зменшує суму стягнення.

Колегія суддів, не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі, скасування рішення суду та ухваленні нового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідачем у спростування висновків суду не надано належних допустимих доказів.

Зібрані по справі докази свідчать про те, що договір позики, укладений між сторонами, недійсним не визнаний, також як і предметом шахрайства по кримінальній справі (а.с. 153- 178).

Доводи ОСОБА_1, що вона отримала від ОСОБА_3 в борг тільки 2000,00 доларів США не підтверджені будь якими доказами.

У звязку з чим, зазначені доводи відповідача колегія суддів не може взяти до уваги.

Що стосується доводів представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про те, що спір розглянутий з порушенням правил підсудності, оскільки договір поруки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є фіктивним, оригінал його не був наданий суду.

Колегія суддів виходить із того, що зазначений договір поруки в установленому законом порядку не оспорений, недійсним не визнаний.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 113 ЦПК України позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, предявляються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

За таких обставин, ОСОБА_3 вправі був звернутися з позовом до Дзержинського районного суду м.Харкова за місцем проживання ОСОБА_4

Крім того, відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України порушення правил підсудності, крім виключної підсудності, не є підставою для скасування рішення суду.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання поруки по цьому договору припиненим відповідають вимогам ч.4 ст. 559 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні, а апеляційна скарга ОСОБА_1 частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст. 313, п.2 ст. 314, ст. 316, ст. 317, ст. 319, ст. 324 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 січня 2017 року змінити.

Зменшити суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 з 12 215 310,97 грн. до 709 541,00 грн., а саме: 31 295,00 грн. три процента річних, 186 279,00 грн. проценти за користування коштами, 491 967,00 грн. неустойка за договором позики.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 січня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_6