Головуючий суду 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Доповідач - Орлов І.В.
Провадження № 22ц/782/454/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Орлова І.В.,

суддів: Авалян Н.М., Стахової Н.В.,

за участю секретаря : Подрябінкіна Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 травня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи про скасування наказу про оголошення догани, скасування наказу про переведення на іншу посаду, про скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, третя особа на стороні відповідача - начальник Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_3, -

в с т а н о в и в:

22 листопада 2016 року ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи (далі відповідач) з позовом в остаточно уточнених вимогах якого від 19 травня 2017 року просив суд: визнати незаконними та скасувати накази начальника Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи (ЛОБ СМЕ) , а саме:

Наказ № 97-ос від 15 листопада 2016 року, яким позивачу було оголошено догану; Наказ № 98-ос від 17 листопада 2016 року, яким ОСОБА_2 з 17 січня 2017 року було переведено з посади заступника начальника ЛОБ СМЕ на посаду лікаря судово-медичного експерта Старобільського міжрайонного відділення СМЕ; Наказ № 36-ос (розпорядження) від 21 квітня 2017 року, яким ОСОБА_2 було звільнено з посади лікаря судово-медичного експерта Старобільського міжрайонного відділення СМЕ на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин;

поновити його на роботі на посаді заступника начальника Луганського обласного бюро СМЕ з експертної роботи; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилався на те, що вищезазначені накази були прийняті відповідачем з грубим порушенням положень статей 147, 149, 32, пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 травня 2017 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправними та скасував накази начальника Луганського обласного бюро СМЕ : № 97-ос від 15 листопада 2016 року «Про накладення дисциплінарного стягнення»; № 98-ос від 17 листопада 2016 року «Про переведення ОСОБА_2 на іншу посаду»; № 36-ос (розпорядження) від 21 квітня 2017 року «Про припинення трудового договору (контракту)». Позивача ОСОБА_2 з 17 січня 2017 року поновлено на посаді заступника начальника Луганського обласного бюро СМЕ. У частині поновлення позивача на роботі місцевий суд допустив рішення до негайного виконання. У задоволені вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачу відмовлено. З відповідача на користь ОСОБА_2 стягнуто судові витрати у розмірі 1.102,40 гривень.

В апеляційній скарзі начальник Луганського обласного бюро СМЕ, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення від 25 травня 2017 року у частині, який позивачу було відмовлено у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, сторони не оскаржували. Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України у зазначеній частині рішення місцевого суду в апеляційному порядку не переглядається.

Судовим розглядом встановлено, що 28 листопада 2014 року Департаментом охорони здоров'я Луганської обласної державної адміністрації було погоджене призначення з 01 грудня 2014 року ОСОБА_2, який до того часу працював судово-медичним експертом Свердловського відділення Луганського обласного бюро СМЕ, на посаду на посаду заступника начальника ЛОБ СМЕ (т.1. а. с. 20).

Наказом № 33-ос в. о. начальника ЛОБ СМЕ від 01 грудня 2014 року ОСОБА_2 було переведено з посади лікаря судово-медичного експерта Свердловського міського відділення ЛОБ СМЕ на посаду заступника начальника ЛОБ СМЕ (т.1 а.с.21).

02 січня 2015 року виконуючим обов'язки начальника Луганського обласного бюро СМЕ затверджено Посадову інструкцію заступника начальника ЛОБ СМЕ. Із положеннями інструкції позивача ознайомлено 02 січня 2015 року.

Пунктом 6.1. зазначеної інструкції до посади заступника начальника ЛОБ СМЕ серед інших встановлено таку кваліфікаційну вимогу: стаж роботи за професіями керівників нижчого рівня не менше 5-ти років

Згідно з пунктом 2.5.7 Посадової інструкції заступник начальника бюро зобов'язаний забезпечувати: - якісне складання річних планів, статистичних, фінансових і господарських звітів про діяльність бюро у вищестоящі організації (т.1 а. с. 47-50).

18 листопада 2016 року ОСОБА_2 був взятий на облік внутрішньо-переміщених осіб, оскільки у зв'язку з проведенням АТО він виїхав з міста Свердловська Луганської області (т.1 а. с. 14).

З протоколу № 5 наради адміністрації ЛОБ СМЕ від 31 жовтня 2016 року слідує, що начальник бюро ОСОБА_3 зажадав від свого заступника - ОСОБА_2 звіт про виконану роботу за жовтень місяць (т.1 а.с.43) .

З протоколу № 6 наради адміністрації ЛОБ СМЕ від 15 листопада 2016 року слідує, що четвертим пунктом порядку денного внесено питання про звітування заступником начальника бюро СМЕ про виконання службових обов'язків за жовтень 2016 року. На прохання начальника бюро надати такий звіт ОСОБА_2 відмовився з посиланням на те, що звітувати він не повинен, діями начальника бюро йому нанесено образу. Начальник бюро СМЕ оголосив, що за порушення трудової дисципліни та невиконання трудових обов'язків ОСОБА_2 оголосити догану. Начальник бюро доручив інспектору з кадрів підготувати відповідні накази, скасувати позивачу процент надбавок до окладу.

На протоколі № 6 позивач письмово виклав свої пояснення, суть яких зводиться до того, що його відмова звітувати начальнику про експертну діяльність у присутності сторонніх осіб була викликана вимогами закону щодо заборони розкриття даних досудових розслідувань, внесених до ЄРДР. З оголошенням догани ОСОБА_2 не згоден, оскільки відмовився виконувати злочинний наказ. Також позивач зазначив, що на першу вимогу надати звіт, він надає його у письмовій формі (т. 1 а. с. 44).

15 листопада 2016 року канцелярією ЛОБ СМЕ за № 214 зареєстрований письмовий звіт ОСОБА_2 про виконану роботу за жовтень 2016 року (т. 1 а. с. 42).

15 листопада 2016 року Наказом начальника Луганського обласного бюро СМЕ № 97-ос «Про накладення дисциплінарного стягнення», за порушення трудової дисципліни та неналежне виконання своїх посадових обов'язків ОСОБА_2 оголошено догану. З тексту цього наказу слідує, що ОСОБА_2 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у зв'язку з неодноразовою відмовою надати звіт про виконану ним у жовтні місяці 2016 року роботу, з урахуванням обставини, за яких було здійснено відмову, а також з урахуванням попередньої роботи позивача. Підставами для видання наказу зазначені: Акт про відмову ОСОБА_2 про надання завітів про виконану роботу; протоколи нарад адміністрації ЛОБ СМЕ № 5 від 31 жовтня 2016 року та № 6 від 15 листопада 2016 року.

Під текстом Наказу № 97-ос позивач ОСОБА_2 виклав свої письмові пояснення наступного змісту: «З наказом не згоден. Підстава: відмова звітувати у присутності сторонніх осіб про експертну діяльність підрозділів в зоні АТО, розкриття даних досудових розслідувань внесених до ЄРДР тягне за собою кримінальну відповідальність згідно статті 387 КК України. Письмовий звіт на першу вимогу начальника бюро ОСОБА_3 про виконану роботу за жовтень 2016 року надано 15 листопада 2016 року» Крім того позивач зазначив, що має намір оскаржувати вищезазначений наказ з яким ОСОБА_2 ознайомився о 17-00 годині 15 листопада 2016 року ( т.1. а. с. 45).

15 листопада 2016 року об 11-30 годині був складений та затверджений начальником Луганського обласного бюро СМЕ Акт № 1 наступного змісту: Про відмову заступника начальника бюро ОСОБА_2 про надання звітів про виконану роботу за жовтень 2016 року. Підставами для складення Акту вказані: неодноразові прохання начальника бюро ОСОБА_3 о наданні звіту про виконання трудових обов'язків заступника начальника бюро ОСОБА_2 за жовтень 2016 року на нараді адміністрації Луганського обласного бюро СМЕ від 31 жовтня 2016 року та 15 листопада 2016 року, копії протоколів наради № 5 (т.1. а. с. 115).

Згідно із Актом № 2 від 15 листопада 2016 року, який був складений об 11-30 годині, від пропозиції надати свої письмові пояснення з приводу порушення трудової дисципліни ОСОБА_2 відмовився (т.1. а. с. 113).

Згідно із Актом № 3 від 15 листопада 2016 року, який був складений об 11-40 годині, від пропозиції надати свої письмові пояснення щодо відмови надати звіт про виконану роботу за жовтень 2016 року в якості заступника начальника бюро ОСОБА_2 відмовився (т.1. а. с. 114).

17 листопада 2016 року Наказом начальника Луганського обласного бюро СМЕ № 98-ос «Про переведення ОСОБА_2 на іншу посаду» у зв'язку з недбалим виконанням службових обов'язків заступника начальника бюро, систематичне порушення трудової дисципліни та виявленої невідповідності кваліфікаційним вимогам, які передбачені для даної посади, з 17 січня 2017 року ОСОБА_2 переведено з посади заступника начальника Луганського обласного бюро СМЕ на посаду лікаря судово-медичного експерта Старобільського міжрайонного відділення СМЕ з посадовим окладом згідно штатному розкладу. Підставами для видання наказу зазначені: Наказ № 97 від 15 листопада 2016 року; Розділ VІ, пункт 6.1 Посадової інструкції заступника начальника бюро СМЕ.

Під текстом наказу № 98-ос позивач о 14-15 годині 17 листопада 2016 року зробив письмові пояснення у яких зазначив, що вважає наказ злочинним і таким, що був прийнятий з грубим порушенням трудового законодавства. Позивач вимагав повідомити профспілкову організацію. Для розуміння подій позивач зажадав професійної юридичної допомоги (т.1 а. с. 46).

Згідно з медичною документацією, копіями листків непрацездатності у період з 29 грудня 2016 року по 03 лютого 2017 року, а також з 13 лютого 2017 року по 03 квітня 2017 року ОСОБА_2 проходив курс лікування (т.1 а. с. 138-140; 184-187).

03 квітня 2017 року у місті Сєвєродонецьку ОСОБА_2 став до роботи на посаді заступника начальника Луганського обласного бюро СМЕ, від виконання роботи лікаря судово-медичного експерта Старобільського міжрайонного відділення СМЕ відмовився, оскільки вважав наказ про своє переведення на цю посаду незаконним.

З протоколу № 6 від 10 квітня 2017 року спільного засідання комісії з контролю за станом виконання трудової дисципліни та профспілкового комітету ЛОБ СМЕ слідує, що за результатами проведення зборів прийнято рішення: визнати поведінку працівника ОСОБА_2 неприпустимою; розцінити невиходи ОСОБА_2 на роботу як прогули без поважних причин; направити до профспілкового комітету ЛОБ СМЕ подання про звільнення позивача (т. 1 а. с. 197-199).

21 квітня 2017 року Наказом (розпорядженням) начальника Луганського обласного бюро СМЕ № 36-ос «Про припинення трудового договору (контракту)», з 03 квітня 2017 року лікаря судово-медичного експерта Старобільського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи ОСОБА_2 звільнено з роботи за прогули без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України). Підставами для видання у тексті наказу зазначені: протокол спільного засідання комісії з контролю за станом виконання трудової дисципліни та профспілкового комітету ЛОБ СМЕ № 6 від 10 квітня 2017 року; доповідна записка ОСОБА_2 від 10 квітня 2017 року; доповідна записка та рапорт завідувача Старобільським міжрайонним відділенням судово-медичної експертизи ОСОБА_4 від 10 квітня 2017 року, протокол засідання профспілкового комітету № 5 від 21.04.2017 року.

На Наказі № 36-ос, який позивач отримав о 13-40 годині 21 квітня 2017 року, ОСОБА_2 власноруч зазначив, що із звільненням він не згоден з підстав грубого порушення положень КЗпП; згоду на переведення на посаду лікаря СМЕ Старобільського відділення він не надавав (т.1 а. с. 137).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 стосовно скасування Наказу № 97-ос від 15 листопада 2016 року, місцевий суд виходив з того, що оголошення догани було здійснено роботодавцем поспішно та за своєю суттю таке рішення є несправедливим.

Так, дисциплінарним проступком відповідач розцінив дії ОСОБА_2, який 15 листопада 2016 року під час проведення наради адміністрації Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи, відмовився надавати звіт про виконану роботу за жовтень 2016 року. З'ясовуючи обставини справи, суд першої інстанції констатував, що ще у день накладення дисциплінарного стягнення ОСОБА_2 все ж таки надав письмовий звіт про виконану роботу за жовтень 2016 року. Відмова позивача від надання звіту безпосередньо під час проведення загальної наради працівників бюро була об'єктивно пов'язана з необхідністю дотримання таємниці досудового розслідування по окремим кримінальним провадженням (статті 387 КК України, 222 КПК України). Відповідач не довів, що внаслідок неподання ОСОБА_2 звіту під час проведення наради, роботі бюро або трудовій дисципліні було спричинено шкоду. Відповідач не надав доказів того, що від позивача раніше будь-коли вимагалися аналогічні звіти, тобто позивач не міг знати в якій формі та із яким ступенем деталізації слід складати подібний звіт. Попередня робота ОСОБА_2 не містить епізодів накладення дисциплінарних стягнень, а навпаки характеризується їхньою відсутністю.

Апеляційний суд повністю погоджується з правильністю таких висновків місцевого суду з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. З аконодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Під порушенням трудової дисципліни розуміють невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків.

Відповідно до пункту 2.5.7 Посадової інструкції, заступник начальника бюро зобов'язаний забезпечувати якісне складання річних планів, статистичних, фінансових і господарських звітів про діяльність бюро у вищестоящі організації. Складання заступником начальника бюро щомісячних письмових звітів про особисто виконану ним роботу до кола закріплених посадовою інструкцією обов'язків ОСОБА_2 не входить.

Про те, що начальник бюро неодноразово вимагав від позивача надання звіту, який складається на основі обов'язків, зазначених в інструкціях заступника начальника ЛОБ СМЕ та не розкриває деталей кримінальних проваджень (як про це зазначено в апеляційній скарзі), відповідач не довів.

Висновок місцевого суду стосовно того, що 15 листопада 2016 року начальник ЛОБ СМЕ, не мав законних підстав для прийняття рішення про притягнення свого заступника до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, пов'язаного з умисним порушенням позивачем трудової дисципліни та посадової інструкції, є правильним і таким, що відповідає обставинам справи.

З адовольняючи вимоги про скасування Наказу № 98-ос від 17 листопада 2016 року, місцевий суд констатував, що переведення позивача на іншу роботу та в іншу місцевість відповідач пов'язав, по-перше: з недбалим виконання позивачем службових обов'язків заступника начальника бюро, систематичним порушенням трудової дисципліни; по-друге: із невідповідністю позивача кваліфікаційним вимогам, які передбачені для даної посади.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 своєї згоди не переведення на іншу посаду та в іншу місцевість (з міста Сєвєродонецька до міста Старобільськ Луганської області), як того потребує закріплена статтею 32 КЗпП України процедура, роботодавцю не надавав. Той факт, що Луганське обласне бюро СМЕ здійснює свою діяльність на території Луганської області, не має правового значення у спірних правовідносинах, адже переведенням в іншу місцевість є будь-яке доручення іншої роботи поза межами населеного пункту, в якому працівник здійснював роботу до переведення, хоча і б на тому ж підприємстві або в тій же установі.

Суд першої інстанції також виходив з того, що за статтею 147 КЗпП України переведення на іншу роботу не може застосовуватися як дисциплінарне стягнення. Посилання відповідача на те, що позивач недбало виконує службові обов'язки та систематично порушує трудову дисципліну (як про це зазначено у тексті наказу) є необґрунтованим. За два дні до видання наказу № 98-ос позивачу оголошувалася догана, а тому переведення ОСОБА_2 на іншу роботу було не тільки неправомірно застосовано як фактичне дисциплінарне стягнення, а й було застосовано у якості повторного дисциплінарного стягнення за один і той самий проступок.

Крім того, місцевий суд зазначив, що виявлення невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації згідно із пунктом 2 частини 1 статті 40 КЗпП України є окремо визначеною самостійною підставою для розірвання трудового договору з робітником, а не для примусового (без згоди працівника) переведення на іншу посаду. Виходячи із встановленого статтею 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції оцінку відповідності позивача займаній ним посаді заступника начальника Луганського обласного бюро СМЕ, з наведенням відповідного мотиву у рамках розглянутого позову, не надавав.

Задовольняючи вимоги про скасування Наказу № 36-ос від 21 квітня 2017 року, місцевий дійшов зазначив, що невихід ОСОБА_2 на роботу до Старобільського міжрайонного відділення СМЕ у зв'язку з незаконним переведенням, не можна вважати прогулом без поважних причин. При цьому суд першої інстанції посилався на положення абзацу 2 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Апеляційний суд повністю погоджується з повнотою та правильністю таких висновків місцевого суду з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 149 КЗпП України з а кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Відповідно до частини 1 статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Відповідно до абзацу 2 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» н евихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин.

Висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_2 не надавав роботодавцю своєї згоди на переведення на іншу посаду та в іншу місцевість (з міста Сєвєродонецька до міста Старобільськ Луганської області) є правильним і таким, що підтверджується матеріалами справи. Викладені в апеляційній скарзі твердження про те, що таку згоду роботодавець отримав, оскільки від позивача заяв про відмову від переводу не надходило, є помилковими і такими, що обставинам справи не відповідають.

Сєвєродонецький міський суд у повному обсязі встановив та з'ясував обставини, що мають значення для справи, надав зазначеним обставинам правильну юридичну оцінку. Доводи апеляційної скарги (про законність переведення позивача за місцем реєстрації мешкання на вакантну посаду, про відсутність письмової відмови позивача від продовження роботи та інші), висновків суду не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким місцевий суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи. Висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявленого позову в частині скасування Наказів № 97-ос від 15 листопада 2016 року; № 98-ос від 17 листопада 2016 та № 36-ос від 21 квітня 2017 року повно та послідовно викладені у мотивувальній частині рішення.

Відповідно до статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суд з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог статтей 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного й обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 315, 319, 325 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: