АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/3195/16-ц Головуючий суддя І інстанції Довготько Т. М.
Провадження № 22-ц/790/3114/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вище вказаним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.10.1996 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 позивач придбав квартиру АДРЕСА_4 Вказаний договір було зареєстровано на Біржі нерухомості і основних фондів «Україна», реєстраційний номер Н7-64. 25 грудня 1997 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем у КП «Харківське міське БТІ» за р. № П-5-25428. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09.03.2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_5 було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру, припинення права власності на квартиру у зв'язку з закінченням строку позовної давності до пред'явлення позову. Таким чином, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5, здійснивши 28.10.1996 році відчуження на користь позивача ОСОБА_4 власної квартири АДРЕСА_2, яка належала їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.09.1996 року реєстраційний № 5-96-83282-У2, втратили право власності на це майно, в тому числі право користування. В ході розгляду справи № 643/7583/15-ц позивач довідався, що у належній йому квартирі зареєстрована малолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є онукою ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_5 Зазначене підтверджується копією довідки дільниці № 31 КП «Жилкомсервіс» від 12.06.2015 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики ХМР про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, такими що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначила, що вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню. Вказала, що судом не було встановлено належний обсяг цивільної процесуальної дієздатності неповнолітньої ОСОБА_6, який би забезпечив її права, які б вона могла реалізувати через свій вік. Зауважила, що інтереси неповнолітньої ОСОБА_6 залишились поза захистом суду, оскільки ОСОБА_3 мала право представляти лише ОСОБА_5 Зазначила, що судом безпідставно не було застосовано до позовних вимог строк позовної давності. Вказала, що суду не було надано оригіналу договору купівлі-продажу спірної квартири..

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги у передбачених ст. 303 ЦПК України межах, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 жовтня 1996 року ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» договір купівлі-продажу № Н7-64, за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_4 придбав у власність за ціною 5562 грн. квартиру АДРЕСА_1 25.12.1997 року ОСОБА_4 зареєстрував своє право власності на придбану квартиру у Державному комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації №1» /а.с.3/.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09.03.2016року, рішення Московського районного суду м.Харкова від 19.01.2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру, припинення права власності на квартиру відмовлено у зв'язку зі спливом строку позовної давності до пред'явлення позову /а.с.4-5/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.11.2016року, рішення Апеляційного суду Харківської області від 09.03.2016року залишено без змін.

Як вбачається із довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 12.06.2015 року, виданої КП «Жилкомсервіс», дільниця № 31, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 з 19.03.1980 року, ОСОБА_5 з 15.04.1988 року та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 10.09.1999 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачі не є членами сім'ї ОСОБА_4 як нового власника квартири, у них відсутні правові підстави для користування спірним житловим приміщенням, і тому порушене право власності позивача підлягає захисту.

Суд відхилив доводи відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, так як позовна давність до вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження своїм майном не застосовується, оскільки таке порушення прав позивача є триваючим.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції на підставі наступного.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інакше прямо не випливає з закону, або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Положеннями ст. 317 ЦК України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено у ч. 1 ст. 16 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, яка є відображенням норм Конституції у галузевих нормативно-правових актах, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

У п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 05.11.2014 року (справа №6-158цс14), яка є обов'язковою до застосування судами на підставі ст. 360-7 ЦПК України, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Згідно з нормами ч.ч. 2-4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Оскільки ОСОБА_6 не була власником/співвласником спірного житлового приміщення, її право користування вказаним приміщенням є похідним від права користування ним її матері - відповідача ОСОБА_5, чиє право власності припинилося внаслідок чинного договору купівлі-продажу.

Оскільки відсутні правові підстави для збереження права користування спірним житловим приміщенням за ОСОБА_6 колегія уддів відхиляє доводи скарги стосовно порушення її прав.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду щодо відсутності підстав для застосування строків позовної давності до негаторного позову, оскільки порушення відповідачами права власності ОСОБА_4 має триваючий характер, постійно відтворюється, існувало на день звернення до суду з позовом і розгляду справи судом першої інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням вимог закону, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів на підставі ч. 1 ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу та залишає оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -