Ухвала

іменем україни

29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 27 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07 серпня 2006 року, що також підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 серпня 2006 року. 26 лютого 2016 року між ним та ОСОБА_5 було розірвано шлюб у судовому порядку. Разом із ним у вказаній квартирі проживають: ОСОБА_5 та двоє їхніх неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_5 не було будь-яких домовленостей стосовно її проживання в зазначеній квартирі, тому він направив їй листа, в якому просив протягом трьох календарних днів із моменту отримання листа звільнити його квартиру від особистих речей, але відповідач у добровільному порядку відмовилася звільняти квартиру та знятися з державної реєстрації у квартирі у відповідних реєстраційних органах. Крім того, у квітні 2016 року ОСОБА_5 особисто змінила замки у вхідних дверях квартири позивача, чим фактично його як власника позбавила права володіння та користування нерухомістю. Іншого житла, крім вищевказаного, у ОСОБА_4 немає, він має на утриманні неповнолітніх дітей, не має фінансових можливостей винаймати собі інше житло, а тому вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_4, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, остаточно просив визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1; заборонити ОСОБА_5 користуватися вказаною квартирою; зобов'язати ОСОБА_5 усунути та не чинити перешкоди у здійсненні права власності позивача на вказану квартиру шляхом передачі йому ключів від квартири та вселити в зазначену квартиру, а також стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 27 грудня 2016 року, позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 усунути та не чинити перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 шляхом передачі йому ключів від вхідних дверей квартири.

Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, що встановлено ст. 379 ЦК України.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Задовольняючи частково позовні вимоги про вселення позивача до вищевказаної квартири, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач як власник квартири намагався вселитися до квартири, однак доступу до неї він не має, а відповідач у добровільному порядку відмовляється усунути ці обставини та передати йому ключі, чим порушує права та законні інтереси позивача володіти та користуватися цим майном, а вимоги про вселення та усунення перешкод у користуванні спірною квартирою є тим допустимим та законним способом захисту його порушених прав та інтересів.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги щодо втрати права користування квартирою АДРЕСА_1, суд правильно виходив із того, що припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням колишніх членів його сім'ї згідно зі ст. 156 ЖК УРСР, яка передбачає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Таким чином, під час розгляду справи суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Так, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд правильно виходив із того, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що відповідач втратила право користування житлом, так як не проживає без поважних причин понад рік.

Натомість на підставі зібраних у справі доказів суд правильно установив, що відповідач проживає у квартирі разом із двома неповнолітніми дітьми, на утримання яких із позивача стягуються аліменти на користь відповідача, та місце проживання дітей органом опіки визначено разом із матір'ю.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано вважав безпідставним посилання позивача на ст. 406 ЦК України, яка передбачає припинення сервітуту, оскільки сервітут не був встановлений між сторонами, у зв'язку з чим обґрунтовано вважав помилковими твердження позивача щодо його припинення.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду, апеляційний суд правильно виходив із того, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що на підставі вищевказаних вимог закону сервітут був встановлений, адже ні договором, ні законом, ні рішенням суду сервітут щодо користування квартирою не встановлювався.

Таким чином, аналогічні доводи касаційної скарги позивача стосовно сервітуту і посилання на ч. 1 ст. 405 ЦК України були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що рішення посадових осіб органу опіки та піклування з приводу визначення місця проживання дітей має лише рекомендаційний характер та було прийнято без урахування думки позивача, а також, що апеляційний суд не повинен був брати до уваги із ким із батьків було визначено місце проживання дітей, є безпідставними та не спростовують висновків судів в оскаржуваній частині.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко