Справа № 306/274/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

05 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Джуга С.Д.

з участю секретаря: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 21 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Свалявської міської ради про визнання частково недійсним рішення про приватизацію житла, свідоцтва про право власності на житло, і скасування державної реєстрації та визнання права спільної сумісної власності,

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_5 звернулась у суд із даним позовом. Позов обґрунтовано тим, що 17.07.1997 року Свалявською міською радою прийнято рішення №199 про приватизацію квартири за адресою м. Свалява, вул. Головна, 21/4 та передачу її в спільну сумісну власність ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4. На підставі даного рішення видано відповідне свідоцтво про право власності на житло.

07.07.2013 року її мама ОСОБА_5 померла, яка на випадок своєї смерті залишила заповіту на неї. Про наявність оскаржуваного рішення вона дізналася в 2014 року коли почала оформляти спадкові права.

Вважає, що приватизація квартири на сестру ОСОБА_6 та її сина ОСОБА_4 зроблена з порушенням чинного на той час законодавства, оскільки вказані особи на час приватизації в квартирі не проживали, так-як після одруження сестра переїхала проживати до свого чоловіка в с. Сасівка.

За таких обставин просила суд: визнати незаконним частково рішення органу місцевого самоврядування - рішення виконавчого комітету Свалявської міської ради №199 від 17.07.1997р. щодо приватизації в спільну сумісну власність квартиру за адресою: м. Свалява, вул. Головна, 21/14 в частині приватизації квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнати незаконним частково свідоцтво про право власності на квартиру від 28.07.1997р. в частині права власності на квартиру ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та скасувати державну реєстрації права власності ОСОБА_6 та ОСОБА_4, здійснену 28.07.1997р. Свалявським бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі №67; визнати, що право спільної сумісної власності квартири за адресою: м. Свалява вул. Головна, 21/14, набули ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 28.07.1997р., виданого Свалявською міської радою.

Рішенням Свалявського районного суду від 21 жовтня 2016 року в задоволенні даного позову, відмовлено.

На дане рішення суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. На обґрунтування скарги зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову через сплив позовної давності, оскільки про оскаржуване рішення вона дізналася лише в травні 2014 року. Суд не врахував пояснення відповідача, яка визнала, що приватизацією займалася вона, що підтверджує той факт, що позивачу не було відомо про приватизацію, оскільки на той час ОСОБА_5 навчалася в УЖНУ.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із пропуску позивачем строку позовної давності.

З даним висновку суду погоджується колегія суддів апеляційного суду зважаючи на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 17.07.1997 року Свалявською міською радою прийнято рішення №199 про приватизацію квартири за адресою м. Свалява, вул. Головна, 21/4 та передачу її в спільну сумісну власність ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.7).

На підставі даного рішення видано відповідне свідоцтво про право власності на квартиру від 28.07.1997 року (а.с.8).

07.07.2013 року ОСОБА_5 померла (а.с.11), а на випадок своєї смерті залишила заповіту на позивача ОСОБА_2 (а.с.10).

Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають двоє і більше наймачів, та відповідних господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадян України. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають двоє і більше наймачів (далі - квартири (будинки) які використовуються громадянами на умовах найму).

Частиною 2 ст. 8 цього Закону передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), серед них тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно із вищезгаданим Законом до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (ст. 5 Закону).

При цьому відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Із зазначеного слідує, що право на приватизацію квартири мають особи, що відносять до членів сімї наймача згідно житлового законодавства, і така приватизація здійснюється за обовязковою згодою всіх повнолітніх членів сімї наймача.

Як вбачається з матеріалів справи на момент приватизації ОСОБА_6 та її неповнолітній (на той час) син ОСОБА_4 в спірній квартирі були зареєстровані, однак там фактично не проживали, позаяк після одруження ОСОБА_6, вони переїхали проживати до її чоловіка, що стверджено показами свідків, які живуть по сусідству з квартирою.

Тобто, право позивачки ОСОБА_5 за цих обставин, є порушеним.

Разом з тим, чинними на той час нормами, які регулювали питання позовної давності статтями 71, 76, 80 ЦК України (1963 року) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обовязкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК (1963 року).

При цьому, як стаття 76 ЦК України (1963 року), так і стаття 261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові № 6-152цс14 від 29.10.2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що при приватизації квартири до органу приватизації подавалася спільна заява від 04.07.1997 р. про оформлення передачі квартири у спільну сумісну власність від ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, яка всіма ними особисто підписана (а.с.59).

Вказане свідчить про те, що саме з 1997 року позивачка повинна була дізнатися про порушення свого права.

Доводи апеляційної скарги про те, що приватизацією займалася її сестра і про існування рішення позивач дізналася лише в травні 2014 року не заслуговують на увагу, оскільки незалежно від того, хто займався приватизацією спірної квартири, позивач, підписуючи вказану заяву, повинна була чітко усвідомлювати, що квартира буде приватизована в тому числі й ОСОБА_6 (та її неповнолітнім сином), а відтак, саме з моменту завершення приватизації у липні 1997 року повинна була дізнатися про порушення свого права.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про пропуск строків позовної давності та зважаючи на наявність заяви відповідача про застосування наслідків такого спливу (а.с.84) відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги даного висновку суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, відповідно до змісту ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхилення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Виходячи з встановленого вище та керуючись приписами статей 303, 307, 308, 313, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Свалявського районного суду від 21 жовтня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді