Головуючий суду 1 інстанції - Кудрявцев І.В.
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 431/6055/16-ц
Провадження № 22ц/782/381/17
РІШЕННЯ

Іменем України

29 червня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Коротенка Є.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 24 березня 2017 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Старобільської міської ради Луганської області про скасування рішення, скасування державного акту, визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, Старобільської міської ради Луганської області про скасування рішення, скасування державного акту, визнання права власності, в обґрунтування якого вказала, що 10 грудня 1997 року між відповідачем ОСОБА_2 та батьком позивачки ОСОБА_4 укладено договір дарування 31/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько позивачки ОСОБА_4 помер.

Позивачка як спадкоємиця за заповітом прийняла спадщину після смерті батька та стала власником 31/100 частини вказаного житлового будинку.

В 2016 році відповідач ОСОБА_2 звернувся до Старобільської міської ради з заявою про порушення позивачем його прав на земельну ділянку за вказаною адресою, мотивуючи тим, що рішенням виконавчого комітету Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260 йому передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,097 га за вищезазначеною адресою. На підставі вказаного рішення від 27 листопада 1997 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 23 лютого 1998 року для обслуговування жилого будинку та господарських будівель за зазначеною адресою площею 0,1017 га.

Також ОСОБА_3 вказала, що вона як власниця 31/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, на підставі ч. 1 ст. 120 ЗК України є власницею частини земельної ділянки, на якій розміщені належні їй 31/100 частини будинку.

Позивачка зазначила, що існування рішення Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року та державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 23 лютого 1998 року, згідно яких уся земельна ділянка передана у власність ОСОБА_2, порушує право власності позивача ОСОБА_3 на землю, встановлене ст. 120 ЗК України, та перешкоджають отриманню і оформленню нею права користування чи власності на земельну ділянку для обслуговування належної їй частини будинку.

Під час судового розгляду позивачка уточнила позовні вимоги та просила суд скасувати рішення виконавчого комітету Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1; скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЛГ № НОМЕР_1 виданий 23 лютого 1998 року Старобільською міською радою на ім'я ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, на якій розташовано 31/100 частина будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 24 березня 2017 року позовов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Старобільської міської ради Луганської області про скасування рішення, скасування державного акту, визнання права власності задоволено у повному обсязі. Суд скасував рішення виконкому Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1; скасував державний акт на право приватної власності на землю серія ЛГ № НОМЕР_1 виданий 23 лютого 1998 року Старобільською міською радою на ім'я ОСОБА_2; визнав за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, на якій розташована 31/100 частка будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, причин неявки не повідомив.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги не визнав.

Відповідач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановлені факти про те, що рішенням виконавчого комітету Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260 передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,097 га (з них забудовані землі 0,01 га), розташовану по АДРЕСА_1.

10 грудня 1997 року за договором дарування ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар 31/100 частину житлового будинку з належною частиною надвірних господарчих споруд, що розташований на земельній ділянці, розмір якої буде встановлено після видачі державного акту на землю в АДРЕСА_1. Договір посвідчено 10 грудня 1997 року старшим державним нотаріусом Старобільської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1-2535. Право власності ОСОБА_4 на 31/100 частину будинку АДРЕСА_1 зареєстровано в Старобільському районному бюро технічної інвентаризації 15 грудня 1997 року, запис в реєстровій книзі за № 3/661.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серія ЛГ НОМЕР_3, виданого Старобільською міською радою 23 лютого 1998 року, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 33, ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Старобільської міської ради народних депутатів від 27 листопада 1997 року № 504/260 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,1017 га для обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

Також суд першої інстанції виходив з того, що Старобільською міською радою на порушення вимог ч.1, 2 ст. 30, ч. 2 ст. 67 Земельного кодексу України в редакції Закону України від 13.03.1992 року № 2196-XII, було видано 23 лютого 1998 року державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування будинку АДРЕСА_1 на ім'я відповідача ОСОБА_2, хоча з 15 грудня 1997 року власником частини будинку НОМЕР_2, який розташований на цій земельній ділянці, була ще одна особа - ОСОБА_4, який на підставі ст. 30 Земельного кодексу України в редакції Закону України від 13.03.1992 року № 2196-XII з моменту набуття права власності на частину будинку набув і право користування цією земельною ділянкою.

Також судом встановлено, що державний акт на право приватної власності на землю серії ЛГ № НОМЕР_1, виданий на земельну ділянку площею 0,1017 га, перевищує площу земельної ділянки безплатно переданої у приватну власність ОСОБА_2 рішенням виконавчого комітету Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260, та перевищує граничний розмір ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка надається у власність чи користування громадян у містах, встановлений ч. 2 ст. 67 Земельного кодексу України в редакції Закону України від 13.03.1992 року № 2196-XII.

Після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позивачка як спадкоємиця за заповітом успадкувала 31/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: Луганська область, м. Старобільськ, АДРЕСА_1.

З урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення виконкому Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та виданий Старобільською міською радою на підставі цього рішення державний акт на право приватної власності на землю серія ЛГ № НОМЕР_1 від 23 лютого 1998 року на ім'я ОСОБА_2 порушують право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, на якій розміщена належна їй 31/100 частина житлового будинку АДРЕСА_1, а оскільки позивачці на праві власності належить 31/100 частина житлового будинку за зазначеною адресою, тому відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України позивачка набула право власності і на земельну ділянку, на якій розміщена належна їй 31/100 частина житлового будинку, а отже рішення виконкому Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260 та державний акт на право приватної власності на землю серія ЛГ № НОМЕР_1 від 23 лютого 1998 року підлягають скасуванню.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, колегія суддів вважає, що висновок суду в частині скасування рішення виконкому Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки є помилковим, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260 передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,097 га (з них забудовані землі 0,01 га), розташовану по АДРЕСА_1

Зазначені вище обставини свідчать про те, що рішення про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель приймалося виконавчим комітетом Старобільської міської ради.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування» система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

В частині 1 статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» зазначено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

У відповідності до частині 1 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Виконавчий комітет Старобільської міської ради Луганської області станом на листопад 1997 року мав статус юридичної особи, що підтверджується листом Старобільської міської ради Луганської області від 23.06.2017 року та копією рішення Старобільської МДПІ від 22.10.1997 року.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань виконавчий комітет Старобільської міської ради є юридичною особою.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позов в частині скасування рішення виконавчого комітету Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки пред'явлений ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та Старобільської міської ради Луганської області, до виконавчого комітету Старобільської міської ради Луганської областіпозов не заявлявся, питання про залучення його в якості співвідповідача судом не вирішувалося.

Суд згідно ч.1 ст. 33 ЦПК України лише за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, може замінити первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції у порушення вимог ч. 4 ст.10 ЦПК України, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема,не роз'яснив особам, які беруть участь у справі їх прав, щодо можливості залучення до участі у справі виконавчий комітет Старобільської міської ради Луганської області, як співвідповідача, оскільки саме рішення цього органу, який є юридичною особою, оскаржується, та не вирішив цього питання в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, та ухвалив передчасне рішення з порушенням норм процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу не може усунути порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки не наділений повноваженнями залучення до участі у справі сторін на стадії апеляційного провадження, що само по собі унеможливлює правильне вирішення спору по суті, у задоволенні такого позову слід відмовити з цих підстав, що не позбавляє права позивача повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, але з залученням до справи належного відповідача.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині скасування рішення виконкому Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову позивачу у задоволенні вимог за необґрунтованістю. При скасуванні рішення суду з зазначених підстав апеляційний суд вважає також недоцільним робити аналіз іншим доводам апеляційної скарги, так як вони можуть стати предметом розгляду справи при зверненні позивача до суду з позовом до належного відповідача.

Що стосується позовних вимог про скасування державного акту на право приватної власності на землю серія ЛГ № НОМЕР_1, виданий 23 лютого 1998 року Старобільською міською радою на ім'я ОСОБА_2, то суд першої інстанції вважав, що вимоги в цій частині підлягають задоволенню, виходячи із того, що з 15 грудня 1997 року власником 31/100 частини будинку НОМЕР_2, який розташований на цій земельній ділянці, був ОСОБА_4, який на підставі ст. 30 Земельного кодексу України в редакції Закону України від 13.03.1992 року № 2196-XII з моменту набуття права власності на частину будинку набув і право користування цією земельною ділянкою.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі в цій частині вимог, колегія суддів вважає, що вказані висновки суду першої інстанції підтверджується матеріалами справи та відповідають вимогам закону.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі статтею 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час звернення позивача до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року за № 6-2824цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом встановлено, що 10 грудня 1997 року за договором дарування ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар 31/100 частину житлового будинку з належною частиною надвірних господарчих споруд, що розташований на земельній ділянці, розмір якої буде встановлено після видачі державного акту на землю в АДРЕСА_1. Договір посвідчено 10 грудня 1997 року старшим державним нотаріусом Старобільської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1-2535. Право власності ОСОБА_4 на 31/100 частину будинку АДРЕСА_1 зареєстровано в Старобільському районному бюро технічної інвентаризації 15 грудня 1997 року, запис в реєстровій книзі за № 3/661.

Правові підстави набуття права власності на земельну ділянку до 1 січня 2002 року визначалися ЗК України 1990 року, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін, що виникли, зокрема, наприкінці 1997 року.

Відповідно до статті 30 ЗК України 1990 року (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Із системного аналізу зазначеної норми права вбачаться, що в разі набуття права власності на частину будівлі або споруди в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Статтею 23 ЗК України 1990 року передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серія ЛГ НОМЕР_3, виданого Старобільською міською радою 23 лютого 1998 року, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 33, ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Старобільської міської ради народних депутатів від 27 листопада 1997 року № 504/260 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,1017 га для обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

Оскільки на час укладання договору дарування частини житлового будинку з надвірними господарчими спорудами земельна ділянка не належала ОСОБА_2 на праві власності, то ОСОБА_4 з часу набуття права власності 31/100 частину житлового будинку з належною частиною надвірних господарчих споруд набув право користування земельною ділянкою.

В матеріалах справи відсутні докази, що між власниками житлового будинку, який розташований за адресою: м. Старобільськ, вул. Леніна НОМЕР_2 здійснювався поділ земельної ділянки. Отже, з часу набуття ОСОБА_4 права власності на частину житлового будинку з належною частиною надвірних господарчих споруд земельна ділянка за зазначеною вище адресою знаходилася у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що на час видачі 23 лютого 1998 року Старобільською міською радою ОСОБА_2 державного акту на право приватної власності на землю серія ЛГ НОМЕР_3, власниками житлового будинку з надвірними господарчими спорудами були як ОСОБА_2, так і ОСОБА_4.

Наведене дає підстави для висновку про те, що державний акт на право приватної власності на землю серія ЛГ НОМЕР_3, виданий Старобільською міською радою 23 лютого 1998 року ОСОБА_2 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1017 га для обслуговування жилого будинку та господарських будівель, виданий з порушенням закону, тому підлягає скасуванню.

Із позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що позивачка просила визнати за нею право власності на земельну ділянку з підстав того, що вона є власником 31/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,тому на підставі ст. 120 ЗК України є власницею частини земельної ділянки, на якій розміщені належні їй 31/100 частини будинку.

Однак, посилання позивача на положення ст. 120 ЗК України для визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку є безпідставним, виходячи з наступного

Відповідно до статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи,

переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка є спадкоємицею 31/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 30.07.2013 року. Отже право власності на 31/100 частини житлового будинку у позивачки виникло в порядку спадкування.

Як зазначалося вище ОСОБА_4 з часу набуття права власності 31/100 частину житлового будинку з належною частиною надвірних господарчих споруд не набув права власності на земельну ділянку.

Виходячи з вимог закону та фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що у позивача не виникло право власності на земельну ділянку на підставі ст. 120 ЗК України.

Таким чином, у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для визнання за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, на якій розташована 31/100 частка будинку АДРЕСА_1.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог у повному обсязі, скасування

рішення виконкому Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1, визнання за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, на якій розташована 31/100 частка будинку АДРЕСА_1 слід скасувати відповідно до статті 309 ЦПК України та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовним вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Старобільської міської ради Луганської області про скасування рішення, визнання права власності відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, яка передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно квитанції № 7 від 03.04.2017 року, від 03.05.2017 року, від 18.05.2017 року, від 26.05.2017 року та виписок про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, ОСОБА_2понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2112 грн., оскільки апеляційна скарга задоволена частково, тому з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в сумі 1408 грн. (704 грн. із вимоги немайнового характеру + 704 грн. із вимоги майнового характеру).

Керуючись ст.ст. 303,309,319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 24 березня 2017 року змінити, скасувавши його в частині задоволення позовних вимог у повному обсязі, скасування рішення виконкому Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1, визнання за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, на якій розташована 31/100 частка будинку АДРЕСА_1 та в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Старобільської міської ради Луганської області про скасування рішення виконавчого комітету Старобільської міської ради від 27 листопада 1997 року № 504/260, визнання права власності відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1408 грн.

Рішення суду набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: