АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Левенця Б.Б.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним. Мотивував позов тим, що 26.09.2015 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1. Вважає, що такий договір дарування було вчинено ОСОБА_2 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, її волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Справа №752/12288/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5237/2017
Головуючий у суді першої інстанції:О.Л. Хоменко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Вказав, що спірна квартира належала йому та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності - по Ѕ частки кожному. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19.06.2015 року визнано мирову угоду, укладену між ним та ОСОБА_2, за умовами якої ОСОБА_2 набувала право власності на Ѕ частку квартири, що належала йому на праві власності і зобов'язалась у строк з 19.06.2015 року по 12.09.2015 року сплатити йому грошову компенсацію в сумі 40000,00 доларів США за його частку квартири. Свої зобов'язання за мировою угодою ОСОБА_2 не виконала, у зв'язку з чим він 18.09.2015 року звернувся до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві із заявою про примусове виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2015 року. 26.09.2015 року державним виконавцем протиправно та в порушення встановлених Законом України «Про виконавче провадження» строків винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, яка в подальшому була за його скаргою скасована ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.03.2016 року. Зазначає, що ОСОБА_2, скориставшись протиправними діями державного виконавця, який вчасно не відкрив виконавче провадження та не наклав арешт на належне їй майно, 26.09.2015 року, діючи під загрозою втратити житло у рахунок погашення боргу, з метою приховати квартиру від можливого звернення стягнення на неї, в порядку виконавчого провадження, уклала з відповідачем ОСОБА_3 договір дарування Ѕ частки квартири на вкрай невигідних для неї умовах, так як не мала роботи та джерела доходів, не мала іншого житла, крім Ѕ частки цієї квартири, і за відсутності боргу перед ним договір дарування не було б вчинено взагалі. У ОСОБА_3 взагалі не було потреби в отриманні Ѕ частки квартири у дар, так як вона проживала за адресою: АДРЕСА_5 та мала на праві власності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 Вважає, що договір дарування укладений на вкрай невигідних умовах під впливом зазначених тяжких обставин та не відповідав внутрішній волі ОСОБА_2 Договір дарування Ѕ частки квартири порушує його майнові права, так як борг відповідача перед ним за судовим рішенням становить згідно курсу НБУ України майже мільйон грн. Просить визнати договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 в Голосіївському районі м. Києва недійсним на підставі ст.233 ЦК України, повернути передану за недійсним правочином Ѕ частку квартири у власність відповідача ОСОБА_2

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, не доведення обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильну оцінку доказів зібраних по справі, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення невірно застосував до даних правовідносин положення ст.ст.12, 16, 203, 216, 233 ЦК України, ст.ст. 58, 61, 209, 212, 213, 214, 360-7 ЦПК України. Вважає, що договір дарування, за яким ОСОБА_2 відчужено єдине її майно (нерухомість) родичу, за наявного на момент вчинення договору дарування у неї грошового зобов'язання, присудженого рішенням суду на користь позивача - є такий, що скоєний на його шкоду, порушує право мирного володіння своїм майном, дійсною метою вчиненого договору було приховати майно від примусового його відчуження і направлений на невиконання рішення суду по стягненню з ОСОБА_2 суми боргу. Вчинення договору дарування призвело до невиконання судового рішення. Неможливість тривалий час домогтися реального та ефективного виконання судового рішення є втручанням у його право на мирне володіння майном у сенсі пункту першого статті 1 Протоколу N 1 до «Конвенції про захист прав і основних свобод людини». Суд не взяв до уваги, що укладення спірного договору призвело до невиконання судового рішення. Безоплатна передача ОСОБА_2 єдиного свого житла у власність іншій особі - її матері є підтвердженням ухилення боржника від виконання вимог за мировою угодою, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, чим порушила його майнові права. Суд першої інстанції, на думку позивача, безпідставно дійшов висновку про відсутність вкрай невигідних умов та тяжких обставин під впливом яких ОСОБА_2 будо укладено спірний договір.

ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у відповідності до вимог закону. Колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів, їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, зокрема зазначив, що для кваліфікації правочину за ст.233 ЦК України необхідна обов'язкова наявність двох умов: впливу тяжкої обставини та вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, чого позивачем доведено не було.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 26.09.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №64839127 від 02.08.2016 року (а.с.8-11), Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №55139067 від 15.03.2016 року (а.с.39,40).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2015 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, встановлення порядку користування квартирою, зобов'язання усунути перешкоди в користуванні та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою, зобов'язання усунути перешкоди у користуванні, стягнення грошової компенсації, за якою сторони домовились, зокрема, про наступне:1. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вирішили поділити квартиру під номером АДРЕСА_7 що належить сторонам на праві спільної часткової власності в рівних частках по Ѕ кожній на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.02.2011 року у справі №2-593/11 наступним чином: Виділити ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 в Голосіївському районі міста Києва. Визнати за ОСОБА_2 на праві приватної власності (з моменту набрання даною мировою угодою законної сили) Ѕ частки квартири під номером АДРЕСА_8 належить ОСОБА_1 в стані «так як є» станом на день підписання мирової угоди... ОСОБА_2 зобов'язується оплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 його частки квартири в сумі 40000 доларів США в строк до 12.09.2015 року включно, яка підлягає сплаті у гривнях і визначається за офіційним курсом НБУ до долару США станом на дату платежу... (а.с.45-47).

18.09.2015 року позивач звернувся до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції із заявою про відкриття виконавчого провадження (а.с.98 -99).

Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ в м.Києві від 26.09.2015 року у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 25.06.2015 року відмовлено, (а.с.97).

Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 10.03.2016 року постанову державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ в м.Києві від 26.09.2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 25.06.2015 року скасовано (а.с.49-53).

Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ в м.Києві від 01.06.2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 25.06.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості (а.с.89).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України.

Тобто, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається, однією із підстав звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом позивач зазначив те, що договір дарування укладений на вкрай невигідних умовах під впливом тяжких обставин та не відповідав внутрішній волі ОСОБА_2, а тому просить визнати договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 в Голосіївському районі м.Києва недійсним на підставі ст.233 ЦК України, повернути передану за недійсним правочином Ѕ частку квартири у власність відповідача ОСОБА_2

Так, відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 720 ЦК України визначено сторін у договорі дарування.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Частиною 1 статті 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як вбачається, відповідно до умов Договору дарування від 26 вересня 2015 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй на праві власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_4.

Тобто, сторонами за цим договором є дарувальник - ОСОБА_2 та обдарована - ОСОБА_3 Позивач не є стороною даного договору дарування, а тому не має права вимоги щодо визнання такого договору недійсним з тих підстав, що його укладено на вкрай невигідних умовах під впливом тяжких обставин та що він не відповідав внутрішній волі ОСОБА_2 З таких підстав та з такими вимогами до суду може звернутися виключно дарувальник, у даному випадку це ОСОБА_2 Але, ОСОБА_2 вказаний договір дарування не оспорює.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та розглянув дане питання по суті у порушення вимог закону. Відтак, позовні вимоги щодо визнання договору дарування недійним на підставі ст. 233 ЦК України з підстав укладення його на вкрай невигідних умовах під впливом тяжких обставин та невідповідності внутрішній волі дарувальника не підлягають задоволенню з наведених вище підстав, а саме у зв'язку з відсутністю у позивача права на таку вимогу.

Разом з тим, ОСОБА_1 зазначив, що договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 в Голосіївському районі м. Києва порушує його майнові права, так як борг відповідача перед ним за судовим рішенням становить згідно курсу НБУ майже мільйон гривень.

Відповідно до частини 1 статті 177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 3,15 ЦПК України захисту у судовому порядку підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, що виникають із цивільних, житлових,земельних, сімейних, трудових відносин.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 згідно умов оскаржуваного договору дарування передала в дар належну їй на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 в Голосіївському районі м. Києва, право власності на яку було зареєстроване у Державному реєстрі прав на об'єкти нерухомого майна.

Відповідно до умов, визнаної ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2015 року, мирової угоди у власність до ОСОБА_2 перейшла інша 1/2 частка квартири АДРЕСА_2 в Голосіївському районі м. Києва, а саме та, яка належала на праві власності ОСОБА_1 Посилання ОСОБА_1 на те, що право власності на зазначену частку квартири ОСОБА_2 не зареєструвала, не свідчить про те, що вона незаконно подарувала свою частку квартири та порушила його право на отримання від неї грошової компенсації за цю частку квартири. Реєстрація права власності у встановленому законам порядку може бути проведена у будь - який час.

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушує його майнові права колегія суддів відхиляє, оскільки вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються належними доказами у справі.

Так, матеріали справи свідчать про те, що інша Ѕ частка спірної квартири не відчужена та належить на праві власності ОСОБА_2 відповідно до ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2015 року (а.с.45-48).

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи.

Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Всупереч вимогам вищезазначених статей позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав, які б підтверджували порушення його майнових прав укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору дарування Ѕ частки квартири належної ОСОБА_2 на праві приватної власності, на що посилається позивач як на підставу задоволення позову.

Отже, звернувшись до суду із даним позовом ОСОБА_1 помилково вважав, що укладений між відповідачами договір дарування порушує його майнові праві, оскільки зазначене не знайшло свого підтвердження у суді апеляційної інстанції. Матеріали справи свідчать про те, що Ѕ частка спірної квартири, яка була передана ОСОБА_1 ОСОБА_2 за мировою угодою, ОСОБА_2 не відчужена та перебуває у її власності.

Доводи апелянта про те, що відповідачем неналежним чином виконуються умови мирової угоди, колегія суддів відхиляє, оскільки суд встановлює наявність чи відсутність таких обставин у разі звернення до суду позивача із відповідними вимогами. Невиконання ОСОБА_2 вимог ухвал Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2015 року та від 21.04.2016 року (про роз'яснення ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2015 року ) у визначений строк не може бути підставою для визнання укладеного договору дарування недійсним, адже законодавець чітко визначає порядок виконання судових рішень.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права тощо.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову з інших підстав, а саме з наведених вище.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: