Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2196/17 Головуючий у 1-й інстанції: Капітонов Є.М.
Є.У.№ 314/2855/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

ОСОБА_2,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову Вільнянська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту та визнання права власності,

за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 березня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом. Зазначав, що 6 липня 1995 року померла його мати ОСОБА_5, після смерті якої залишилася земельна ділянка (пай) та житловий будинок №16 по вулиці Куликівській, в селі Куликівському, Вільнянського району, Запорізької області. За життя покійна ОСОБА_5 все своє майно заповіла своєму синові ОСОБА_6, про що 01 квітня 1977 року секретарем виконавчого комітету Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області був посвідчений відповідний заповіт. У 2000 році ОСОБА_6 помер, спадкоємцем після його смерті на підставі заповіту став онук ОСОБА_4 Судовим рішенням від 14 січня 2009 року земельна ділянка, що залишилася після смерті його матері, була розподілена між спадкоємцями ОСОБА_6, а його вимоги про визнання за ним права на спадщину були залишені судом без задоволення.

Проте, із листа ОСОБА_7 юстиції України №К-42270/13,1 від 06 січня 2012 року йому стало відомо, що заповіт від імені померлої 06 липня 1995 року ОСОБА_5 не посвідчувався, спадкова справа після її смерті не заводилася, оскільки відповідні відомості відсутні в Спадковому реєстрі.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд на підставі ст.1257 ЦК України визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, посвідчений 01 квітня 1977 року секретарем Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, і визнати за ним право власності на 5/6 часток земельної частки(паю), розміром 8,07 га.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 березня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6, посвідчений 01 квітня 1977 року секретарем виконавчого комітету Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області.

В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 31 березня 2017 року заява ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що суд неправомірно відмовив йому у визнання права власності на спадкову земельну ділянку, оскільки він являється єдиним спадкоємцем, просить рішення суду в зазначеній частині скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_8, зазначено, що рішення суду першої інстанції суперечить вимогам закону і фактичним обставинам справи. Заявник зазначає, що заповіт ОСОБА_5 від 01 квітня 1977 року за формою і змістом відповідає вимогам ст.ст.534, 541 ЦК УРСР і вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій від 31.10.1975 року. Відсутність запису про спірний заповіт і спадкову справу в спадковому реєстрі не є підставою для висновку про його недійсність, оскільки такий реєстр був створений у 2011 році, тоді як спадкодавець померла у 1995 році, а питання щодо поділу її спадкового майна вирішувалося в судовому порядку, а не нотаріальною конторою. З вказаних підстав просить заочне рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи ОСОБА_3 не зявився, направив дві заяви від 22 травня і 2 червня 2017 року, в яких зазначив, що участі в апеляційному розгляді, яке призначено на 06 липня 2017 року, приймати не буде, оскільки не бажає, щоб його справу розглядала судова колегія у складі суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В. і ОСОБА_9, які раніше вже розглядали його справи і ухвалювали рішення не на його користь.

Розглянувши заяви ОСОБА_3 про відвід складу суду, колегія суддів на підставі ст.ст.20-22 ЦПК України визнала їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для відводу складу суду, про що була постановлена відповідна ухвала.

Зважаючи на те, що про час і місце розгляду справи ОСОБА_3 повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення йому судової повістки про виклик у судове засідання, колегія суддів на підставі ст.305 ч.2 ЦПК України визнала причини його неявки у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_8, сільського голови, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_4 є обґрунтованою з огляду на такі обставини.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення в частині задоволення позову не відповідає.

Встановлено, що 06 липня 1995 року померла мати позивача ОСОБА_5, яка за життя все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла своєму синові ОСОБА_6, про що 01 квітня 1977 року Тернівською сільською радою був посвідчений заповіт, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №10 (том1: а.с.9,12).

До складу спадкового майна, що залишилося після ОСОБА_5, входила земельна частка (пай), площею 8,07 умовних кадастрових гектарів.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 були її сини позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який в порядку, передбаченому ст.549 ЦК України спадщину не прийняв, і спадкоємець за заповітом ОСОБА_6, який фактично прийняв спадщину, проте не встиг оформити свої спадкові права, оскільки помер 28 лютого 2000 року.

Судовим рішенням у жовтні 2004 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на спадкову земельну частку (пай) і останній отримав відповідні право установчі документи на землю, проте в подальшому у березні 2007 року судове рішення було скасовано судом апеляційної інстанції з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судом були порушені норми матеріального і процесуального права, позов було предявлено до неналежного відповідача Вільнянської районної адміністрації, без залучення до розгляду справи спадкоємців померлих ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 червня 2008 року позов ОСОБА_3 до Тернівської сільської ради, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним залишений без задоволення. Вказаним судовим рішенням встановлено, що заповіт посвідчено уповноваженою особою секретарем сільської ради в межах його компетенції, у відповідності з вимогами ст. 541 ЦК УРСР та Закону УРСР «Про державний нотаріат», перший примірник заповіту зберігається у спадкоємця, а другий в сільській раді, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Із тесту судового рішення вбачається, що оригінал спірного заповіту, що зберігається в сільській раді, оглядався у судовому засіданні (том1: а.с.29).

Рішенням цього ж суду від 14 січня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 25 листопада 2009 року, визнані недійсними право установчі документи на землю, видані імя ОСОБА_3, вирішено питання про розподіл спадкового майна померлої ОСОБА_5 Як вбачається із тексту судового рішення, предметом дослідження і доказування у справі були, у тому числі, і відповідність заповіту вимогам закону, дотримання спадкоємцями строків прийняття спадщини, тощо (том1: а.с.30-33).

Із листа ОСОБА_7 юстиції України від 08.01.2012 року №К-42270/13-1 вбачається, що у фондах Державного нотаріального архіву, де зберігаються заповіт, передані на зберігання державними нотаріальними конторами міста Запоріжжя і Вільнянська, заповіт, складений від імені ОСОБА_5, відсутній. Що стосується заповіту, посвідченого Тернівською сільською радою 01.04.1977 р. за №10, інформація стосовно такого заповіту в Спадковому реєстрі відсутня (том1:а.с.7).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що за інформацією, наданою ОСОБА_7 юстиції України від 06.01.2012 року, спірний заповіт не зареєстрований у Спадковому реєстрі. На думку суду першої інстанції, вказана обставина свідчить про не дотримання форми заповіту відносно реєстрації нотаріальної дії, а відтак заповіт є недійсним. Доказів на підтвердження факту прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_3 не надано, а тому підстав для визнання за ним права не земельну ділянку не має.

Проте висновки суду щодо недійсності заповіту не відповідають фактичним обставинам справи і суперечать вимогам закону, а тому з ними не можна погодитися.

Як вбачається із витягу про реєстрацію, 21.11.2012 року до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис №53765267 , згідно якому 01.04.1977 року Тернівською сільською радою за реєстровим №10 був посвідчений заповіт ОСОБА_5 (том 2:а.с.25).

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки заповіт було складено до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, до спірних правовідносин підлягають застосування норми цивільного законодавства в редакції 1963 року.

Статтею 41 ЦК УРСР (1963 року) передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 2 ст.44 цього Кодексу письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Заповіт, як одностороння угода, підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності угод, передбачених ст. 48 ЦК Української РСР, яка визначає недійсною угоду, що не відповідає вимогам закону.

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей (стаття 48 ЦК УРСР).

Таким чином відповідність угоди вимогам закону перевіряється на момент її вчинення.

За положеннями статей 534, 541 ЦК УРСР (1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Відповідно до розяснень, викладених у п.5 Постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», за правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК).

Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена.

У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Частиною 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст.ст.3,14 Закону України «Про державний нотаріат» (в редакції, чинній на час посвідчення заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР «Про держаний нотаріат» і цим законом, в тому числі і посвідчення заповітів, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад трудящих. Зазначене також передбачено Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад народних депутатів, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.76 р. N 1/5.

Факт відповідності оспорюваного договору вищевказаним вимогам закону встановлений судовими рішеннями в інших справах по спору між тими ж сторонами і у відповідності до ст. 61 ч.3 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають.

ОСОБА_7 юстиції України від 06 січня 2012 року, який суд першої інстанції поклав в основу своїх висновків про недійсність заповіту, не спростовує висновків судових рішень і не свідчить про невідповідність оспорюваного заповіту вимогам стє.48 ЦК УРСР.

Державна реєстрація заповітів врегульована Конвенцією про запровадження системи реєстрації заповітів, що ратифікована Законом України №2490-6 від 10 липня 2010 року, постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 року №491 «Про затвердження порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі», постановою ОСОБА_7 юстиції України від 17 жовтня 2000 року №51/5.

Відповідно до наказу ОСОБА_7 юстиції України реєстрація заповіту здійснюється на підставі заяви посадової особи або заповідача.

Відповідно до п.2.4 Наказу ОСОБА_7 юстиції України №51/5 від 17 жовтня 2000 року, зареєстрованого в ОСОБА_7 юстиції України 17 жовтня 2000 року за №714/1935, що діяв на час відкриття спадщини, посадові особи органів місцевого самоврядування, здійснюють унесення відомостей до Спадкового реєстру шляхом подання державному підприємству «Інформаційний центр» ОСОБА_7 юстиції України чи його регіональним філіям заяв установленого зразка.

Згідно п.2.6 Наказу заяву про реєстрацію заповіту, посвідченого посадовими, службовими особами, може бути надано реєстратору безпосередньо заповідачем.

Наказом №51/5 ОСОБА_7 юстиції України встановлені конкретні строки вчинення таких дій. Так, згідно п.6 всі заповіти, складені та посвідчені, змінені у встановленому законодавством порядку, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину до 01 грудня 2000 року підлягають обов'язковій реєстрації в спадковому реєстрі в строк до 01 травня 2005 року.

Згідно п.1.1. Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом ОСОБА_7 юстиції України від 17 жовтня 2000 року №51/5 і зареєстрованого в ОСОБА_7 юстиції України 07 квітня 2005 року за №373/10653, це Положення розроблено з метою захисту майнових прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, створення єдиної системи обліку заповітів та установлює порядок ведення та користування Спадковим реєстром.

Запроваджена Конвенцією від 16 травня 1972 року, яка ратифікована Україною 10 липня 2010 року та набрала чинності для України 31 грудня 2010 року, постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 року № 491 та наказом ОСОБА_7 юстиції України від 17 жовтня 2000 року № 51/5 система реєстрації заповітів у Спадковому реєстрі на дійсність оскаржуваного заповіту не впливає, оскільки на час виникнення спірних правовідносин закон не пов'язував з цими обставинами визнання заповіту недійсним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд безпідставно відмовив йому у визнані права на земельну частку (пай) являються неспроможними. Судом встановлено, що ОСОБА_3 у передбаченому законом порядку спадщину після смерті своєї матері не приймав, права на обовязкову частку у спадщині не мав. Фактично доводи позивача зводяться до його незгоди із попередніми судовими рішеннями, які не підлягають перегляду у обраний позивачем спосіб.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин оскаржуване рішення в частині задоволення позову не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону, а тому на підставі ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скарги ОСОБА_3 відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 березня 2017 року по цій справі в частині задоволення позову скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: