У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,
Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савченко СвітланаВолодимирівна, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 17 листопада 2006 року між ним та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 304 МКФ, відповідно до якого останньому наданий кредит у розмірі 950 000 доларів США, зі сплатою 12,2 % річних строком до 17 листопада 2013 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 листопада 2006 року між сторонами укладені наступні іпотечні договори:

− іпотечний договір, відповідно до якого банку передано квартиру, загальною площею 130,5 кв. м, що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_1;

− іпотечний договір, відповідно до якого банку передано квартиру, загальною площею 168,7 кв. м, що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_2;

− іпотечний договір, відповідно до якого банку передано квартиру, загальною площею 35,5 кв. м, що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_3;

− іпотечний договір, відповідно до якого банку передано квартиру, загальною площею 63,2 кв. м, що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_4;

− іпотечний договір, відповідно до якого банку передано нежиле підвальне приміщення, загальною площею 120,3 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1;

− іпотечний договір, відповідно до якого банку передано приміщення підвалу, загальною площею 49,5 кв. м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 15 лютого 2011 року ухваленим у справі № 1512/2-1160/11, стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_6 та його поручителів борг за кредитним договором № 304 МКФ у розмірі 749 110,36 доларів США, що еквівалентно 5 723 577 грн 70 грн.

Позичальник не виконує рішення суду.

Постановою господарського суду Одеської області від 14 лютого 2012 року у справі № 21/17-5170-11 фізичну особу-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_6 визнано банкрутом, відносно нього відкрито ліквідаційну процедуру, передбачену ст. ст. 22-26, 29-34, 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_9

Ухвалою господарського суду Одеської області від 22 червня 2012 року у справі № 21/17-5170-2011 затверджено реєстр вимог кредиторів до ФОП ОСОБА_6 на загальну суму 218 500 749 грн 10 коп., у тому числі грошові вимоги ПАТ «УкрСиббанк» на загальну суму 15 137 041 грн 57 коп.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року скасовано обтяження нерухомого майна ФОП ОСОБА_6

16 серпня 2012 року у рамках ліквідаційної процедури відбувся аукціон з продажу майна банкрута ФОП ОСОБА_6 згідно з договорами купівлі-продажу від 17 серпня 2012 року, які були укладені між ТОВ «Еквенто» та ліквідатором ОСОБА_9, який діяв в інтересах банкрута.

Постановою Вищого господарського суду України від 25 грудня 2012 року скасовано постанову господарського суду Одеської області від 14 лютого 2012 року про визнання банкрутом ФОП ОСОБА_6, провадження у справі припинено.

Посилаючись на вказану постанову суду, позивач зазначав, що враховуючи те, що провадження по справі про банкрутство припинено, то відповідно всі дії вчинені у процедурі банкрутства ФОП ОСОБА_6, визнані неправомірними, припинено заходи, вжиті ухвалою господарського суду Одеської області щодо скасування заборони та іпотеки нерухомого майна, а отже договори іпотеки на даний час є чинними та підлягають виконанню.

Враховуючи, що спірне майно було придбане на аукціоні ТОВ «Еквенто», а у подальшому новим власником майна став ОСОБА_7, позивач просив звернути стягнення на спірні предмети іпотеки.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 у розмірі 1 422 400,23 доларів США звернуто стягнення на предмети іпотеки, а саме: квартиру НОМЕР_1, загальною площею 130,5 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; квартиру НОМЕР_2, загальною площею 168,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; квартиру НОМЕР_3, загальною площею 35,5 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; квартиру № 2, загальною площею 63,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; нежиле підвальне приміщення, загальною площею 120,3 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1; приміщення підвалу, загальною площею 49,5 кв. м, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з визначенням початкової ціни предметів іпотеки для їх подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом у повному обсязі не дотримано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що на час переходу права власності на спірне майно до ТОВ «Еквенкто» воно предметом іпотеки не було.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд керувався тим, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» іпотека є дійсною для нового набувача нерухомого майна, навіть якщо він не знав про таке обтяження іпотекою.

Судами встановлено, що 17 листопада 2006 року між позивачем та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 304 МКФ, відповідно до якого останньому наданий кредит у розмірі 950 000 доларів США, зі сплатою 12,2 % річних строком до 17 листопада 2013 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 листопада 2006 року між сторонами укладені наступні іпотечні договори:

− іпотечний договір, відповідно до якого банку передано квартиру, загальною площею 130,5 кв. м, що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_1;

− іпотечний договір, відповідно до якого банку передано квартиру, загальною площею 168,7 кв. м, що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_2;

− іпотечний договір, відповідно до якого банку передано квартиру, загальною площею 35,5 кв. м, що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_3;

− іпотечний договір, відповідно до якого банку передано квартиру, загальною площею 63,2 кв. м, що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_4;

− іпотечний договір, відповідно до якого банку передано нежиле підвальне приміщення, загальною площею 120,3 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1;

− іпотечний договір, відповідно до якого банку передано приміщення підвалу, загальною площею 49,5 кв. м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 15 лютого 2011 року у справі № 1512/2-1160/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та його поручителів борг за кредитним договором № 304 МКФ у розмірі 749 110,36 доларів США, що еквівалентно 5 723 577 грн 70 коп.

Позичальник не виконує рішення суду.

Постановою господарського суду Одеської області від 14 лютого 2012 року ФОП ОСОБА_6 визнано банкрутом, відносно нього відкрито ліквідаційну процедуру, передбачену ст. ст. 22-26, 29-34, 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_9

Ухвалою господарського суду Одеської області від 22 червня 2012 року затверджено реєстр вимог кредиторів до ФОП ОСОБА_6 на загальну суму 218 500 749 грн 10 коп., у тому числі грошові вимоги ПАТ «УкрСиббанк» на загальну суму 15 137 041 грн 57 коп.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року скасовано обтяження нерухомого майна ФОП ОСОБА_6

16 серпня 2012 року у рамках ліквідаційної процедури відбувся аукціон з продажу майна банкрота ФОП ОСОБА_6 згідно з договорами купівлі-продажу від 17 серпня 2012 року, які були укладені між ТОВ «Еквенто» та ліквідатором ОСОБА_9, який діяв в інтересах банкрота.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (ч. 4 чт. 631 ЦК України).

Суд встановив, що основне зобов'язання боржник не виконав.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 4 цього Закону обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-IV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, державна реєстрація іпотек у той час регулювалася Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (утратив чинність 01 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (утратив чинність 01 січня 2016 року).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься відповідний запис.

Пунктами 74, 75 Порядку держаної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування судового рішення (у даному випадку постанови господарського суду Одеської області від 14 лютого 2012 року), на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2026цс15.

Тому ухвалення судом рішення про визнання боржника банкрутом та скасування всіх обмежень щодо майна такого боржника, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Отже, апеляційний суд, звертаючи стягнення на предмет іпотеки, правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Однак, вказане судове рішення не може вважатися повністю правильним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку»в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2654цс16.

Апеляційний суд, ухваливши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною, що має бути визначена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, порушивши вимоги статті 39 Закону України «Про іпотеку», не зазначив у рішенні необхідної складової, передбаченої цією нормою, зокрема початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 цього Закону.

Посилання апеляційного суду у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки незалежним експертом суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні.

Апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, не встановлено фактичних обставин, а суд касаційної інстанції зазначеними повноваженнями не наділений, тому рішення апеляційного суду належить скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік