Справа № 2-639/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Кізюн Л.І.

при секретарі: Продан М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним Договір фінансового лізингу №1365 від 31 жовтня 2016 року, укладений між ним та відповідачем, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на його користь кошти в сумі 24 000,00 грн., сплачених на виконання умов цього договору, та стягнути з відповідача судовий збір, посилаючись на те, що 31 жовтня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» було укладено Договір фінансового лізингу №1365, предметом якого є транспортний засіб - трактор марки «Zoomlion RF 354 B», вартістю 9 302,33 доларів США, що еквівалентно 240 000,00 грн.

На виконання умов договору позивачем було сплачено комісійний платіж в розмірі 24 000,00 грн., які попередньо були обумовлені сторонами, згідно договору.

Однак, відповідач відмовився надати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу предмету договору в користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу, комісії за організацію Угоди та комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 24 000, 00 грн. є комісією за організацію та оформлення договору.

Позивач вважає, що Договір фінансового лізингу №1365 від 31 жовтня 2016 року необхідно визнати недійсним мотивуючи тим, що договір: містить несправедливі для нього, як споживача, умови та ознаки нечесної підприємницької діяльності зі сторони відповідача; не посвідчений нотаріально; предмет договору не містить вказівки на річ, визначену індивідуальними ознаками; не містить відомостей про продавця товару; порушує принцип солідарної відповідальності лізингодавця та продавця.

Також відповідач шляхом нечесної підприємницької практики, через ненадання та надання у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення позивачем свідомого вибору, що стосується основних характеристик предмету лізингу, способу розрахунку ціни, фактично ввів його в оману.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, врахувавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Судом встановлено, що 31 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» було укладено Договір фінансового лізингу №1365.

Відповідно до п. 1.1 Договору предметом договору є транспортний засіб - трактор марки «Zoomlion RF 354 B».

Згідно п. 1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом терміну, який становить не більше 30 днів з моменти сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, сплатити різницю вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору.

Пунктом 3.1.1 встановлено, що лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, а п. 3.3.1 зобов'язано лізингоодержувача сплачувати лізингові платежі за одержання предмету лізингу.

Відповідно до додатку №1 до договору від 31 жовтня 2016 року вартість предмету лізингу становить 9 302,33 долари США; авансовий платіж - 50%, сума виплат авансового платежу - 4 651,16 доларів США, щомісячний платіж - 387,60 долари США; комісія за організацію угоди (10%) - 930,23 долари США, комісія за передачу (3%) - 279,07 долари США (а.с. 18).

З квитанції від 31.10.2016 року вбачається, що позивач сплатив авансовий платіж за умовами договору в розмірі 24 000, 00 гр., які попередньо були обумовлені сторонами (а.с. 24).

Згідно з п. 1.3 Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність / отримати право власності на предмет лізингу/ та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених договором.

У вступній частині Договору фінансового лізингу визначено терміни, які вживаються в договорі.

З терміну авансовий платіж вбачається, що це обов'язкивй платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначається у Додатку №1 договору, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу.

Відповідно до п.12.1 Договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору.

В разі його розірвання поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору.

Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

З оспорюваного позивачем договору вбачається, що при його укладенні відповідачем у його умови були включені обов'язки, які, на думку суду, є несправедливими щодо позивачf, як споживача.

Так, відповідно до п.5.5 Договору будь-які поліпшення, модифікації або зміна предмету лізингу повинні стати власністю лізингодавця, який при цьому не виплачує лізингоотримувачу будь-яких компенсацій, і позивач, як лізингоотримувач, не має права відшкодовувати їх за рахунок лізингових платежів.

Крім того, згідно з п.5.6 Договору, позивач, як лізингоодержувач, зобов'язаний за власний рахунок забезпечувати відповідність предмету лізингу всім нормативним вимогам, які пред'являються до предмету лізингу.

Пунктом 12.7 Договору встановлена відповідальність позивача, як лізигоодержувача, за несвоєчасне внесення лізингових платежів у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Крім того, за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Пунктами 12.8 та 12.9 Договору встановлена відповідальність позивачf, як лізингоодержувача, у вигляді штрафу за використання предмету лізингу не за призначенням, створення перешкод лізингодавцю в інспектуванні предмета лізингу.

Статтею 12 Договору врегульовано порядок розірвання договору, порядок повернення коштів та відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу.

З аналізу даної статті вбачається, що нею встановлена лише відповідальність позивачf, як лізингоодержувача, при цьому відповідальність відповідача, як лізингодавця, умовами договору не передбачена.

Зі змісту договору не вбачається також будь-якої інформації щодо виробника та продавця товару, його місцезнаходження.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

З цього випливає, що фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем.

Тобто, таким чином захищається право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Виходячи з цього, суд вважає, що ціна, марка транспортного засобу, рік випуску, його технічні характеристики, а іноді постачальник (продавець) в сукупності індивідуалізує предмет лізингу.

Однак, як зазначено вище, постачальник (продавець) автомобіля у Договорі при його укладенні визначений не був.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору.

В той же час, зі змісту п. 9.1 договору вбачається, що позивач має сплатити комісію за організацію договору в розмірі 10% угоди і цей платіж, за визначенням понять договору, є першочерговим єдиноразовим платежем.

Пунктом 8.2 статті 8 Договору фінансового лізингу сторонами погоджена вартість предмета лізингу у розмірі 9 302,33 доларів США, однак зі змісту даної статті випливає, що це є вартість транспортного засобу лише на момент укладання договору, а в гривневому еквіваленті на день укладення договору 240 000, 00 гр.

В той же час, згідно з п. 8.3 Договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладення Договору, може змінюватися в випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Тобто, ціна предмету лізингу може змінюватися в залежності від вибору лізингодавцем продавця та коливання ціни товару на ринку.

Зі змісту договору вбачається, що позивачу, як лізингоодержувачу, не надано права впливати на вибір продавця.

Крім того, відповідно до п. 10.3 Договору на момент укладення договору попереднеій розмір щомісячного періодичного платежу у разі залишення вартості предмету лізингу, який було визначено при укладенні договору, становить 144,82 долари США, що за обмінним курсом на день укладення договору становить 3 736,35 гр.

У випадку зміни вартості предмету лізингу сторони зобов'язані підписати новий Додаток №3 до Договору /Графік сплати лізингових платежів/.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно ч. 2 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Виходячи з цього, суд вважає, що це є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, може поставити позивача, як споживача, у невигідні для нього фінансові умови, чого він не знав в момент підписання договору, оскільки не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача.

Згідно з ч. ч.2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це.

Відповідно до ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Пунктом 20 цієї ж постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК (435-15) не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону визначено "несправедливі умови договору" - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

З аналізу даної норми закону випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Статтями 1,6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу);розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки сторонами договірних відносин не було підписано додатку до договору №3, який має містити в собі порядок та розмір лізингових платежів, це є порушенням істотних умов оспорюваного договору.

З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу.

При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року та інших, яка, з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковою для суду.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та стягнення з відповідача на його користь сплаченої ним суми.

На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 551,21 гр. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Керуючись Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», п.п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», статтями 6, 15, 16, 184, 203, 215, 216, 227, 627, 638, 655, 691, 806, 807 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 31, 60, 88, 209, 214, 215, 224 ЦПК України, , -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів - задовольнити.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 1365 від 31 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 24 000 (двадцять чотири) грн. 00 коп., та витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 21 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.І. Кізюн