Справа № 686/2556/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2016 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого-судді Палінчака О.М.

при секретарі Антосєві В.П.

з участю представника позивача відповідача

ОСОБА_1

відповідача позивача ОСОБА_2

її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

встановив:

7 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, посилаючись на те, що з 20 серпня 2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 28 липня 2010 року рішенням Хмельницького міськрайонного суду шлюб був розірваний. В період перебування у шлюбі ОСОБА_2 було укладено кредитну угоду №08.23.02 про отримання (адресного) цільового кредиту для молодої сімї в сумі 71 012 грн. на будівництво житла у будинку по вул. Депутатській, 29 в м. Хмельницькому. 15 вересня 2004 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно квартиру №20 у будинку по вул. Депутатській, 29, в якій із 2004 року проживає позивач. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 30 травня 2016 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто 18 641 грн. 28 коп., що становить ? від сплаченої суми за кредитним зобовязанням.

Позивач виявив бажання розподілити вказану квартиру, однак ОСОБА_2 цього в добровільному порядку робити не бажає. З огляду на викладене, ОСОБА_4 на підставі ст.ст.69-72 СК України просить його вимоги задоволити та визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, а також стягнути із відповідача судові витрати.

21 березня 2017 року ОСОБА_2 було подано зустрічний позов до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, в якому вона просить виділити їй у власність ? квартири АДРЕСА_2, а відповідачу виділити ? частину, посилаючись на те, що відповідач ніякою участі у вихованні спільних дітей не приймає, аліменти присуджені судом не сплачує, на підставі рішення суду позбавлений батьківських прав, а тому ОСОБА_2 з урахуванням положень ч.3 ст.70 СК України має право на збільшення її частки та просить її позов задоволити.

Представником позивача- відповідача в судовому засіданні просив задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні зустрічного.

ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні просили задовольнити зустрічний позов та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народилося двоє дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. В період шлюбу, між ОСОБА_2 та Хмельницьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву 27 грудня 2002 року було укладено кредитну угоду №08.03.02 про надання кредиту в сумі 71 012 грн. на будівництво житла квартири АДРЕСА_3.

16 вересня 2004 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 8 липня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 30 травня 2016 року, яке набрало чинності 17 серпня 2016 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 було стягнуто грошові кошти в сумі 18 641 грн. 28 коп., які були сплачені за зобовязаннями, що виникли на підставі кредитної угоди від 27 грудня 2002 року.

Відповідні обставини підтверджуються копією кредитної угоди від 27 грудня 2002 року, копією рішень Хмельницького міськрайонного суду від 30 травня 2016 року у справі №686/5475/16-ц, від 2 вересня 2016 року у справі №686/6295/16-ц.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у п.22 звернуто увагу судів на те, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК.

ОСОБА_3 цього п.23 цієї Постанови зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути квартири.

Правовий режим майна, яке набуте подружжям за час шлюбу визначений ст.60 СК України, а саме: воно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Право на поділ майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності гарантовано ст.69 СК України.

Розмір часток подружжя у спільному майні визначається з урахуванням положень ч.1 ст.70 СК України та відштовхується від їх рівності. ОСОБА_3 цього цією ж статтею надано право подружжю та суду відступити від рівності часток, з підстав визначених ч.ч.2 та 3 вищезазначеної статті, зокрема і у випадку якщо з одним із подружжя проживають діти, за умови, що розмір аліментів які вони отримують, недостатній для їх фізичного, духовного розвитку та лікування.

Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту. Тому закон спеціально регулює не тільки підстави набуття права власності, а й підстави його припинення, які визначено у ст. 346 ЦК.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 підставу для зміни розміру її частки з ? до ? обґрунтовувала тим, що її колишній чоловік не бере участі у вихованні дітей та ігнорує сплату аліментів, які присуджені судом на підтвердження чого надала довідку-розрахунок за №5159 від 6 березня 2017 року видану Другим відділом ДВС м. Хмельницького, з якого вбачається, що заборгованість ОСОБА_4 по сплаті аліментів становить 44 401 грн. 24 коп., довідку ФОП ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5В навчаються у мовній студії А+ з 1.09.2015 року по 31 травня 2016 року та з 1 вересня 2016 року по даний час. За навчання протягом вищезазначеного періоду було сплачено кошти в сумі 23 016 грн. ОСОБА_3 цього відповідно до довідки Дитячої школи мистецтв №02/02-15 від 22 березня 2017 року ОСОБА_6 навчається на хореографічному відділенні «спортивний бальний танець» з 1 лютого 2014 року по теперішній час за що було сплачено 3 840 грн.

За змістом ст. ст. 181, 182, 183, 184, 189 СК України аліменти - кошти на утримання дитини, розмір яких визначається за домовленістю між батьками чи за рішенням суду.

Статтею 196 СК України передбачено відповідальність за прострочення сплати аліментів, яка полягає у стягнення з особи, винної у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, неустойки (пені).

Обовязок відшкодування додаткових витрат на дитину що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини) врегульовано ст.185 СК України та покладений на того з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину. Частина 2 цієї статті визначає порядок і способи відшкодування понесених витрат, які можуть фінансуватися наперед, або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодична або постійно. В разі наявності спору, він вирішується судом.

ОСОБА_2, будучи стягувачем аліментів не позбавлена можливості покласти на боржника ОСОБА_4 обовязок нести цивільно-правову відповідальність передбачену ст.196 СК України, а також стягнути додаткові витрати у спосіб визначений законодавством.

Боржником надано квитанції на підтвердження сплати аліментів на загальну суму 1 500 грн. протягом січня-березня 2017 року, однак цільове призначення у квитанціях не зазначено, а оскільки є невиконане зобовязання перед ОСОБА_2 в частині сплати коштів за кредитним договором встановити їх цільове призначення для суду не представляється за можливе.

Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту. Тому закон спеціально регулює не тільки підстави набуття права власності, а й підстави його припинення, які визначено у ст. 346 ЦК.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 р. у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", від 11 березня 2003 р. - "Новоселецький проти України", від 1 червня 2006 р. - "Федоренко проти України"). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

ОСОБА_3 цього застосування судом положень ч.3 ст.70 СК України є правом, а не обовязком, а тому аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що обґрунтовані підстави для зміни часток у нерухомому майні відсутні, з огляду на це, вважає, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Суд, вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_2 вправі в іншій спосіб отримати задоволення своїх вимог за рахунок частки ОСОБА_4, у звязку із невиконанням судових рішень про стягнення аліментів та коштів за кредитним зобовязанням шляхом накладення арешту на частку позивача-відповідача та її реалізації в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Оскільки нормами СК України та ЦК України закріплено право рівності часток подружжя у спільному майні, суд вважає за необхідне визнати право власності за кожною із сторін на ? частину квартири АДРЕСА_3.

Судові витрати по первісному позову становлять 1200 грн., по зустрічному 900 грн. Оскільки первісний позов задоволено, а в задоволенні зустрічного позову відмовлено в повному обсязі, на користь позивача-відповідача ОСОБА_4 з відповідача-позивача ОСОБА_2 з урахуванням положень ст.88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 200 грн.

Керуючись ст.ст.60-63, 68-71 СК України, ст.ст.328, 346, 368 ЦК України, ст.ст.60, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_4.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 1 200 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виділення у власність ОСОБА_2 ? части квартири АДРЕСА_3 та виділення у власність ОСОБА_4 ? частки квартири АДРЕСА_2 - відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Хмельницької області протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: О.М. Палінчак