РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 133/1285/16-ц

23.06.17

КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

В складі головуючого судді Сороки Д.В.

за участю секретаря Назарчук А.Д.

прокурора Кубайчук А. В.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Козятині

цивільну справу за позовом Калинівської місцевої прокуратури в інтересах держави - в особі Козятинської районної ради Вінницької області до ОСОБА_2 про виселення із самовільно зайнятої квартири без надання іншого житла та скасування реєстрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору , на стороні відповідача - орган опіки та піклування Козятинської міської ради Вінницької області,

ВСТАНОВИВ:

Калинівська місцева прокуратура в інтересах держави - в особі Козятинської районної ради Вінницької області звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про виселення із самовільно зайнятої квартири без надання іншого житла та скасування реєстрації .

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що відповідно до ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь - якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у сі юних правовідносинах.

Внаслідок неналежного виконання районною радою свого обов'язку щодо подання до суду заяви про звільнення самовільно зайнятої квартири, яка є спільною комунальною власністю територіальних громад Козятинської районної ради, майно незаконно використовується ОСОБА_2

Територіальна громада є первинним суб'єктом органу місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень, яка діє як суб'єкт права власності. З часу прийняття рішення Козятинською районною радою про розірвання договору тимчасового користування квартирою, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади, без законних на те підстав, що створює перешкоди у реалізації державної політики. Це в свою чергу призводить до порушення права власності держави в особі територіальної громади. У зв'язку з ним. вбачаються підстави для представництва прокуратурою інтересів дегжави в особі Козятинської районної ради в суді.

Калинівською місцевою прокуратурою опрацьовувалась інформація щодо використання комунального майна на території Козятинського району.

Під час опрацювання інформації встановлено, що у спільній комунальній власності територіальних громад Козятинського району перебуває майно, яке незаконно використовується гр. ОСОБА_2, квартира загальною площею 75,2 кв.м. за адресою: м.Козятин, вул.Леніна 20.

Зокрема, встановлено, що згідно пунктів 19, 20 ч.1 ст.43, пунктів 4. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та на підставі рішення 5 сесії районної ради 5 скликання від 10.11.2006 р. №12-05-05 « Про прийняття до спільної комунальної власності територіальних громад Козятинського району квартири» 25.12.2006 року між Козятинською районною радою та Козятинським РВ УМВС України у Вінницькій області заключено договір на безоплатне тимчасове користування майном, що є спільною комунальною власністю Козятинської районної ради. Згідно із даним договором, майно (квартира) передавалась у безоплатне тимчасове користування і користувач зобов'язувався повернути дане майно Козятинській районній раді. Підписання даного договору ОСОБА_2 свідчить про його згоду з усіма умовами даного договору, в тому числі і з тією, що майно передається у тимчасове користування.

Крім того, договором чітко визначено, що Орган управління майном (Козятинська районна рада) має право розривати даний договір в односторонньому порядку і договір вважається розірваним з моменту прийняття рішення районної ради про розірвання даного договору.

Рішенням 29 сесії Козятинської районної ради 5 скликання від 10.09.2010 №13-29-05 « Про розірвання договору на безоплатне тимчасове користування майном» розірвано договір на безоплатне тимчасове користування майном, що є спільною комунальною власністю територіальних громад Козятинського району.

На письмові вимоги Козятинськкої районної ради про звільнення самовільно зайнятої квартири за адресою: м.Козятин, вул.Леніна, 20 ОСОБА_2 не звільняє.

Згідно із положеннями ст.109 Житлового кодексу України виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідач відмовляється добровільно звільнити самоправно зайняту квартиру.

Відповідно до ч.3 ст. 116 Житлового кодексу України, особи, які самоправно зайняли житлове приміщення виселяються без надання їм іншого житлового приміщення.

Як передбачено ч.3 ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 391 ЦК України зазначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(ст. 257 ЦК України).

Статтею 268 ЦК України визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється. Проте зазначений у даній статті перелік вимог, на які не поширюється позовна давність, не є вичерпним, у законі можуть бути передбачені й інші вимоги, на які позовна давність не поширюється.

При встановленні цього переліку Цивільний Кодекс виходить зі специфіки певних правовідносин, оскільки предметом захисту тут, як правило, є право, не обмежене в часі. Так, не поширюється давність на вимоги власника або Іншого володільця про усунення будь-яких порушень його права, хоча її порушення не були поєднані з позбавленням володіння.

Оскільки названі порушення мають триваючий характер, то постійно відбувається початковий момент перебігу позовної давності з кожним новим порушенням права власника або іншого володільця.

Отже, предмет захисту в даних правовідносинах не обмежений в часі, тому власник майна може пред'явити позов про виселення у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав, оскільки воно триває на час пред'явлення позову.

Так, згідно із ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяті років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, повинно враховуватись, зокрема, таке:

*володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

*володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

*володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

ОСОБА_2 вселився у спірне житло без відповідного ордера, у зв'язку з чим власник майна намагається захистити своє порушене право в судовому порядку. Відтак, володіння майном не є добросовісним, оскільки власник не відмовлявся від права власності на належне йому нерухоме майно.

За інформацією Козятинського РС УДМС України, ОСОБА_2 з 22.01.2007 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1(Леніна), 20 кв.17.

Відповідно до п.3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою та інших документів, які свідчать про припинення: підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Згідно п.8 ст.110 ЦПК України позови, що виникають з договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки у певному місці, можуть пред'являтися за місцем виконання таких договорів.

Відповідно до п.1 ст.114 ЦПК України - виключна підсудність позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, предявляються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Враховуючи, що даний спір підвідомчий Козятинському міськрайонному суду та стосується інтересів держави, за їх захистом прокурор звертається до міськрайонного суду.

Керівником Калинівської місцевої прокуратури пред'являється позовна заява в інтересах держави в особі Козятинської районної ради з метою відновлення порушеного права власності територіальної громади.

Прокурор Калинівської місцевої прокуратури ОСОБА_4 позов пітримала, підтвердила вищенаведені обставини. Крім того пояснила суду, що під час розгляду справи по суті її стало відомо, що у спірній квартирі проживає та зареєстрована неповнолітня дочка відповідача, але незважаючі на те, що третьою особою , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, судом притягнуто ограни опіки та піклування Козятинської міської ради Вінницької області для захитст у прав неповнолітньої, прокуратура не буде ставити вимоги про виселелення неповнолітньої дитини зі спірної квартири.

Представник позивача позов підтримав та просить його задовільнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнали, вважають його безпідставним. Позивач в порушення статті 60 ЦПК України належними та допустимими доказами в судовому засіданні не довів порушення його прав відповідачем, так обґрунтовуючи позов належності квартири позивачу, останній не надав будь-яких даних про реєстрацію даної квартири за ним.При цьому з позовних вимог не встановлено - з якої квартири підлягає виселенню відповідач, так як зазначено в загальному тільки будинок №20 по вулиці Героїв майдану в м. Козятині, що вказує на безпідставність позову. Прокурор, в інтересах позивача, просить виселити відповідача з квартири, згідно ст.116 ЖК України, так як вважають, що він самоправно зайняв дане житло.Дана позиція суперечить обставинам справи, так як відповідач отримав дану квартиру згідно рішення позивача від 10 листопада 2006 року №12-05-05.

Рішенням позивача №13-29-05 від 10 вересня 2010 року було вирішено розірвати договір на безоплатне користування майно з відповідачем, але в рішення не було вирішено питання про повернення квартири відповідачем, а тому він правомірно користується даною квартирою.

Дані які б підтверджували самовільність зайняття квартири відповідачем позивачем не подані, суд же, розглядає справу тільки в межах позову та поданих доказів, які відсутні, що також вказує на безпідставність позову.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності, так як у позивача виникло дане право на пред'явлення позову до відповідача у 2010 році, але він цього не зробив.

Заслухавши прокурора, сторін , їх представників та дослідивши письмові докази , суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав .

Так, судом встановлено, що 10 листопада 2006 року Вінницька обласна рада своїм рішенням №153, на підставі звернення начальника Головного управління МВС України в Вінницький області, передала у власність територіальної громади Козятинського району квартиру АДРЕСА_1.

Цього ж дня, 10 листопада 2006 року, Козятинська районна рада, позивач по справі, своїм рішенням №12-05-05 прийняло до спільної комунальної власності дану квартиру.

Відповідно до п.3 даного рішення було встановлено - передати квартиру для забезпечення житлом ОСОБА_2, відповідача по справі, як начальника Козятинського РВУМВС України у Вінни цькій області .

Для виконання даного пункту було доручено укласти з ним відповідну угоду.

25 грудня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір на безоплатне тимчасове користування майном. В даному договорі відсутні дані про саме майно, так як відповідно до п.1 даного договору встановлено, що передається майно, згідно переліку, який є його невід'ємною частиною. Згідно першого речення п.3 даного договору встановлено, що «вступ користувача, відповідача по справі, у володіння та користування майном настає з підписання сторонами акту приймання-передачі».

Виходячи з цього договір для визначення майна відсилає до акту приймання-передачі.

Актом від 25 грудня 2006 року підписаного сторонами по справі встановлюється передача службового житла відповідачу( а.с. 11).

Даним службовим житлом відповідач користується , що підтверджується довідкою Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП Вінницької області №7901/218-02-2016 від 01 серпня 2016 року .

10 вересня 2010 року позивач своїм рішенням вирішив розірвати з відповідачем договір на безоплатне тимчасове користування житловим приміщенням.

Відповідач не погодився з даним рішенням позивача та оскаржив його в судовому порядку у 2010 році.

Козятинська районна рада Вінницької області не погодившись з позовом відповідача подала письмові заперечення, але останній свій позов залишив без розгляду.

Позивач, Козятинська районна рада Вінницької області, з 2010 року, часу прийняття рішення про розірвання договору користування службовим житлом з відповідачем, оскарженням останнім даного рішення в судовому порядку, ніякого позову до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном, звільненні його або виселенні відповідача, по час розгляду даної справи до суду не подавав.

Відповідач, ОСОБА_2, подав до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності, так як у позивача виникло дане право на пред'явлення позову до відповідача у 2010 році, але він цього не зробив.

Контроль за виконанням рішень позивача на укладення договору з відповідачем та його розірвання покладався на постійну комісію з районної ради з питань взаємодії з органами місцевого самоврядування, комунальної власності та комплексного розвитку населених пунктів (голова Бородін).

Виходячи з цього державі, в особі утворених нею органів, районної ради, її комісії, було і об'єктивно могло бути відомо про порушення прав позивача, з часу вчинення цього порушення, але вони не вчинили покладених на них законом обов'язків щодо усунення цих порушень протягом позовної давності, а тому позов не підлягає задоволенню.

Згідно ст.ст.256,257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, який встановлюється у три роки.

Відповідно до ст.267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові, що відповідає даній справі.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України встановлено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто для правильного застосування ч.1 ст.261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому проводячи аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Дане обґрунтування вказане в правових позиціях Верховного Суду України, №6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року, №6-2165цс15, №6-2913цс15 від 27 січня 2016 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно ст.60 ЦПК України встановленого «кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу», а відповідно до ст.61 ЦПК України встановлено, що «Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини».

Позивач в порушення статті 60 ЦПК України належними та допустимими доказами в судовому засіданні не довів порушення його прав відповідачем, так обґрунтовуючи позов належності квартири позивачу, останній не надав будь-яких даних про реєстрацію даної квартири за ним.

Прокурор, в інтересах позивача, просить виселити відповідача з квартири, згідно ст.116 ЖК України, так як вважають, що він самоправно зайняв дане житло.

Дана позиція суперечить обставинам справи, так як відповідач отримав дану квартиру згідно рішення позивача від 10 листопада 2006 року №12-05-05.

Відповідач проживає в службовій квартирі, яка була надана йому як посадовій особі правоохоронного органу що підтверджується рішенням позивача, додатком до договору.

Відповідно до глави 3 ЖК України встановлено порядок користування жилими приміщеннями. Згідно даної глави відсутні підстави для виселення з службового житла, як самовільно зайнятого, так як виселення можливе тільки за статтями 114 та 124 ЖК України, що не відповідає пред'явленому позову .

Відповідач пропрацював в правоохоронних органах більше 10 років, що підтверджується копією його трудової книжки, а тому він відповідно до ст.125 ЖК України не може бути виселений з даного житла без надання іншого (а.с.83).

Виходячи з вищевказаного, виселення відповідача за ст.116 ЖК України, відповідно до пред'явленого позову, є безпідставним, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити і за даними обставинами

Керуючись ст. ст.. 256, 257, 267,261 ЦК України , ст .ст. 114,116,124 ЖК України , ст .ст.10,11,60, 61,109, 209, 212, 213-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В позові Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області в інтересах держави - в особі Козятинської районної ради Вінницької області до ОСОБА_2 про виселення останнього із квартири № 17, розташованої за адресою : м. Козятин , вул.. Г. Майдану, 20, яка перебуває у спільній комунальній власності територіальних громад Козятинського району Вінницької області та знятті з реєстрації місця проживання відповідача з зазначеної квартири- відмовити.

Повний текст рішення буде виготовлено 27.06.2017.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через Козятинський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня отримання сторонами та третьою особою повного тексту рішення.

Суддя: підпис ОСОБА_5

З оригіналом вірно:

Суддя Секретар

Дата документу 23.06.17