АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4037/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: представника позивача Олейнік Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

в с т а н о в и л а:

Позивач звертаючись у вересні 2016 до суду з даним позовом ставив питання про стягнення із відповідача заборгованості у розмірі 20 390,23 гривень. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно укладеного договору № б/н від 15 жовтня 2012 року, відповідач отримав кредит в розмірі 4 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач своєчасно кредит не повернув, проценти за його користування не сплатив, допустивши заборгованість, яку і просив стягнути позивач.

Заочним рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Крім іншого зазначала, що при зверненні до суду з позовом ними було надано належні та допустимі докази по справі. Серед яких був і розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до кредитного договору. Відповідачем ці докази не спростовані, також ним сплачується заборгованість за кредитним договором, що підтверджує наявність кредитних відносин із банком. Крім того у зв'язку із платежами клієнта переривається та починається заново строк позовної давності.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити.

Відповідач тричі повідомлявся про день та час розгляду апеляційної скарги за місцем проживання що визначено в матеріалах справи. Проте судові повідомлення поверталися назад з відміткою про закінчення терміну зберігання. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою місця їх проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з його недоведеності та необґрунтованості. Зазначаючи при цьому, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо стягнення ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором.

А саме доказів того, що картка передбачена умовами заяви була видана відповідачу. Як і не надано суду відомостей, що підтверджують строк дії картки,а це є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. При цьому, матеріали справи також не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 20 390,23 гривень. Враховуючи що згідно анкети-заяви, розмір кредитного ліміту було визначено у розмірі 0 гривень, а відповідно до позовної заяви позивачем зазначено про отримання відповідачем кредиту у розмірі 4000 гривень. Відсутні докази відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який підтверджує рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд повинен встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником. А додана до матеріалів справи довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» не містить відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника, ознайомлення останнього з вказаною довідкою та прикладами використання кредитних коштів на кредитці.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що 15 жовтня 2012 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено договір б/н, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При укладенні договору відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку» які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна сторона не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

На час постановлення судового рішення до матеріалів справи позивачем були додані анкета - заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна», Умови та Правила про надання банківських послуг, розрахунок заборгованості.

Підписавши довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» відповідач погодився щомісячно до 25 числа визначені умовами суми.

Відтак, за таких умов, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про неотримання відповідачем кредитних коштів, а відтак і невірного розрахунку заборгованості.

Згідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках встановлених цим Кодексом.

Крім того, розглядаючи справу в заочному порядку при неможливості перевірити докази на які позивач посилається як на обставини справи, суд першої інстанції не був позбавлений можливості з урахуванням ст. 10 ЦПК звернутися до позивача з відповідною вимогою. І лише за відсутності належного реагування з боку позивача вважати його вимоги необґрунтованими.

У ході апеляційного розгляду позивачем були надані документи на підтвердження того, що при підписанні договору був визначений кредитний ліміт в розмірі 4000 гривень, який протягом дії угоди декілька разів змінювався, що також підтверджується рухом коштів на картковому рахунку відповідача.

На час звернення до суду, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання у зв'язку з чим виникла заборгованість, розмір якої відповідачем у встановленому законом порядку оспорений не був.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України про часткове задоволення заявлених позовних вимог виходячи з наступного.

Так звертаючись до суду позивач ставив питання про стягнення заборгованості яка станом на 30 червня 2016 року становила 20 390,23 гривень та складалася із - 2 085,89 гривень заборгованість за кредитом; 14057,19 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 800 гривень - заборгованість за пенею та комісією, штрафи: - 500 гривень фіксована частина, 947,15 гривень штраф (процентна складова).

Разом з тим, колегія суддів не убачає підстав для задоволення вимог в частині стягнення 2 800 гривень - заборгованість за пенею та комісією, стягнення штрафу в сумі 500 гривень (фіксована частина) та 947,15 гривень (процента складова) з огляду на таке.

Відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг передбачено стягнення штрафу з позичальника при порушенні останнім строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням.

В Постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 висловлена наступна правова позиція:

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того, умовами договору передбачена сплата пені (1) та пені (2) у разі прострочення виконання зобов'язання. При цьому наданий до суду розрахунок та подана позовна заява не містять у собі обґрунтувань що порядку та визначення розміру пені за договором укладеним з відповідачем.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає, що в частині задоволення вимог про стягнення пені, штрафу слід відмовити з огляду на зазначені вище вимоги законодавства та правову позицію Верховного Суду України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - СокуренкоНаталії Вікторівни задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року скасувати та постановити нове, за яким:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, проживаючого за адресою АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 15.10.2012 року, яка складається 2085,89 (дві тисячі вісімдесят п'ять гривень вісімдесят дев'ять копійок) - заборгованість за кредитом; 14 057,19 (чотирнадцять тисяч п'ятдесят сім гривень дев'ятнадцять копійок) заборгованість за процентами за користування кредитом, всього : 16143, 78 ( шістнадцять тисяч сто сорок три гривни сімдесят вісім копійок)

У задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, проживаючого за адресою м. Київ. АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 1515, 80 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: