Справа №591/1112/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1076/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Бойка В. Б. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 травня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про спонукання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобовязано ФОП ОСОБА_3 звільнити належне на праві власності ОСОБА_4 нежитлове приміщення, що розташоване у м. Суми по вул. Охтирська, 18.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 640 грн. в рахунок відшкодування понесених по справі судових витрат.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Вказує, що суд першої інстанції не встановив, кому належить інша 1/2 частина спірного приміщення, не зясував чи може це рішення порушувати права третіх осіб та не ідентифікував приміщення, належні позивачу.

Вважає, що суд першої інстанції, розглянувши негаторний позов, не врахував, що між сторонами діють договірні зобовязання, а також дійшов помилкового висновку про припинення дії договору оренди майна. Крім того, не знайшов підтвердження у рішенні той факт, що майно, передане в оренду, належало підприємцю ОСОБА_4, а розпорядилась ним приватна особа ОСОБА_5, яка на час укладення договору була зареєстрована як підприємець. Зазначає, що оскільки позивач не просив стягнути понесені ним судові витрати, суд вийшов за межі позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_4 та її представника адвоката ОСОБА_6, які проти скарги заперечували, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. ст. 16, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено судом першої інстанції та, як вбачається із матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності № 67 від 16 квітня 1996 року, підприємцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 1996 року на праві власності належить 1/2 частина приміщення загальною площею 199,8 кв.м, яке розташоване у м. Суми по вул. Охтирська, 18 (а.с. 11-12).

01 січня 2012 року між позивачем (як фізичною особою) та відповідачем було укладено договір оренди майна (а.с. 13-15).

Відповідно до п. 1.1, 2.3, 3.2 укладеного договору, ОСОБА_5 передала в оренду ФОП ОСОБА_3 нежитлове приміщення площею 99,9 кв.м, яке розташоване у м. Суми по вул. Охтирська, 18. Майно вважається переданим з моменту підписання Акту прийому передачі . У разі припинення договору оренду орендар має обовязком повернути орендоване майно.

Як визначено у п. 8.1 договору оренди, він укладений на невизначений строк, але кожна із сторін договору може відмовитися від нього, письмово попередивши про це другу сторону за два місці (п. 8.2). Умовами договору не передбачалася сплата орендної плати.

01 січня 2012 року між сторонами був підписаний Акт прийому передачі орендованого нежитлового приміщення (а.с. 16).

Також встановлено, що своїм листом від 18 травня 2015 року позивач попередила ФОП ОСОБА_3 про відмову від договору оренди, пославшись на п. 8.2 договору та просила звільнити орендоване приміщення до 20 липня 2015 року (а.с. 35). Відповідач отримав вказаний лист 21 травня 2015 року (а.с. 35 зворот), але відмовився звільняти орендоване приміщення, про що повідомив позивача своїм листом від 10 липня 2015 року (а.с. 36).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що після припинення дії договору оренди, а саме з 22 липня 2015 року, відповідач без належних правових підстав тривалий час продовжує використовувати належне позивачу на праві власності нежитлове приміщення, чим створює перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач на підставі укладеного договору оренди майна передала відповідачу належне їй на праві власності нежитлове приміщення площею 99,9 кв.м за адресою: м. Суми, вул. Охтирська, 18, відповідно до акту прийому-передачі від 01 січня 2012 року (а.с. 16).

Скориставшись своїм правом, передбаченим п. 8.2 договору оренди, позивач відмовилась від договору, 18 травня 2015 року письмово попередивши про це відповідача за два місяці.

Пунктом 8.5 договору оренди визначено, що одностороння відмова від виконання договору не допускається. Разом з тим, пунктом 8.2 договору сторони передбачили можливість відмови від договору, письмово попередивши про це другу сторону за два місяці. Враховуючи, що позивач дотрималась передбачених договором умов відмови від договору, суд першої інстанції обґрунтовано вважав договір оренди припиненим з 22 липня 2015 року та застосував до спірних правовідносин положення ст. 391 ЦК України.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач пред'явила негаторний позов. Цей спосіб захисту свого права є вимогою власника усунути порушення у здійсненні його прав, які не пов'язані з позбавленням володіння майном. Тому посилання в апеляційній скарзі на протилежне, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не мала права відмовитись від договору та не має наміру розривати договір оренди, є безпідставними.

Судом достовірно встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності та реєстраційного посвідчення, підприємцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 1996 року на праві власності належить 1/2 частина приміщення загальною площею 199,8 кв.м, яке розташоване у м. Суми по вул. Охтирська, 18 (а.с. 11-12).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач є співвласником вищевказаного приміщення, однак не володіє 1/2 його частиною і суд вигадав цю обставину, суперечать матеріалам справи, тому є необгрунтованими.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 325 ЦК України, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

При цьому, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 320 ЦК України).

Відповідно до ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями).

Між тим, суб'єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (ст. 55 ГК України).

Враховуючи наведене, слід відмітити, що чинне законодавство не виділяє такого суб'єкту права власності, як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб'єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь - якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що майно належне фізичній особі підприємцю є власністю самої цієї фізичної особи, тому укладення договору оренди майна, яке зареєстроване за підприємцем ОСОБА_4 в установленому законом порядку, фізичною особою ОСОБА_4, не суперечить положенням законодавства.

За результатами розгляду справи, суд першої інстанції вирішив питання компенсації понесених позивачем судових витрат на підставі положень ст. 88 ЦПК, що не потребує відповідного клопотання.

Інші доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, висновків суду також не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскаржуване рішення є законним і обгрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді