№ 243/1239/17
Справа № 2/243/1112/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року Словянський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді - Р.В.Кузнецова,

при секретарі І.Ю.Малиновській,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Словянська справа за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

Представник публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності юридичної особи № 3262-К-Н-О звернувся до Словянського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на тих підставах, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27 червня 2006 року, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється щомісяця, в період сплати, відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, складає між нею та Банком Договір.

Відповідно до умов договору, він діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично пролонгується на такий же строк. Договором також передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.

Згідно із ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином та у встановлений строк.

У порушення зазначених норм договору та закону, відповідач зобовязання за вказаним договором не виконала, у звязку із чим станом на 31 грудня 2016 року має заборгованість у розмірі 42664,06 грн., яка складається з наступного:

-4769,73 грн. заборгованість за кредитом;

-32486,52 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

-2900,00 грн. заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи:

-500,00 грн. штраф (фіксована частина);

-2007,81 грн. штраф (процентна складова).

За таких обставин позивач вважає, що відповідач у строк, вказаний в договорі своїх зобовязань по договору не виконує, а тому просить суд стягнути вказані кошти з відповідача.

Представник позивача на задоволенні позову наполягав. Крім того, представником позивача до суду було подано письмові пояснення по справі в яких зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27.06.2006 року ОСОБА_1 (далі - Відповідач) отримав кредит у розмірі 5000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо твердження відповідача, що заборгованість була нею погашена. Відповідно до ч. І ст. 60 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК) Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Банком на підтвердження наявності не виконаних кредитних зобов'язань було надано розрахунок заборгованості за договором. Додатково додається виписка по рахунку в якій відображенні всі операції зі зняття грошових коштів, погашення та нарахування відсотків і неустойки. Посилання позичальника щодо погашення кредиту є лише словами, які не підтвердженні належними доказами по справі.

Щодо посилання відповідача на положення ч. З ст. 551 ЦК України. Відповідач належним чином не виконала зобов'язання за кредитним договором, здійснювала повернення частин суми кредиту з порушенням термінів і термінів повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості за Договором. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплати неустойки. Згідно із ст. 627 ЦК України, свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Укладаючи Договір Позичальник не ставила під сумнів розумність і справедливість його умов, навпаки, укладаючи договір сторони розумно оцінювали умови, за яких він буде виконуватися, зокрема, зважувати відповідальність, яка настає, згідно із умовами договору, при його невиконанні чи неналежному виконанні. При укладанні договору сторони досягли згоди щодо його умов відповідно до ст. 638 ЦК України. Таким чином, розумною вважається сума неустойки (штрафу та пені), яку сторони визначили та погодили при укладенні Договору.

Згідно із ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Отже, згідно із ч. З ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений при одночасній наявності обох умов, зазначених у вказаній нормі. Відповідно до судової практики Верховного Суду України "Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин" (2010р.) В даному випадку суди повинні звертати увагу на наступне: "хоча зазначене положення закону є правом, а не обов'язком суду, однак, якщо є такі обставини, то вони повинні враховуватися судом у разі, якщо на це посилається боржник і просить зменшити розмір неустойки. При цьому на виконання вимог ст. 215 ЦПК України суд повинен в обов'язковому порядку мотивувати свій висновок. Пунктом 27 постанови ВССУ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" роз'яснено, що положення ч. З ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосоване судом лише за заявою відповідача. За таких обставин, що виходять із засад диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11ЦК України) за відсутності клопотання відповідача, суд за власною ініціативою не мав права зменшити розмір неустойки.

Істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК України можна вважати ступінь виконання зобов'язання боржником, наприклад, дострокове погашення кредиту та відсотків, доведений матеріалами справи важкий майновий стан боржника, інші інтереси сторін (а не тільки боржника), які заслуговують на увагу. В ході проведення узагальнення також виявлені випадки, коли суди без належного правового та фактичного обґрунтування зменшували розмір неустойки або відмовляли в її стягненні, а також відмовляли в позові про стягнення неустойки з тих підстав, що позивачі не надали відповідних розрахунків її розміру. Відповідач здійснювала погашення кредиту з порушенням термінів і термінів повернення, підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, що підтверджує наміри відповідача про злісне ухилення від виконання зобов'язань за кредитним договором. Відповідач не надала суду жодного доказу важкого фінансового становища з моменту першого порушення умов кредитного договору, а саме прострочення сплати кредиту. Чинне законодавство не містить заборон щодо застосування такого виду правових наслідків у разі порушення зобов'язання як неустойка. У звязку з наведеним, позивач вважає, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно дисбалансу прав позичальника та кредитора.

Цивільним кодексом передбачені права сторін на проведення переговорів та досягнення згоди щодо умов договору. Сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. При цьому, цивільним законодавством передбачено, що норми договору, не можуть звужувати права сторони договору, передбачені нормами законодавства, в тому числі й нормами про припинення та зміну договору.

При підписанні кредитного договору сторони чітко та добровільно обумовили обсяг взаємних прав та обов'язків, одночасно встановив рівень відповідальності та порядок дій у разі порушення норм договору.

Одночасно, безпідставним є посилання на положення пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно із пунктом 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими умовами договору є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Проте, пеня за своєю правовою природою є не компенсацією, а мірою цивільно-правової відповідальності. Про це свідчить положення статті 611 Цивільного кодексу України, згідно із частиною 1 якої, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди .

Таким чином, законодавець розрізняє два різні незалежні один від одного виду правових наслідків порушення цивільно-правового зобов'язання: неустойку і відшкодування шкоди. При тому компенсаційний характер носить саме відшкодування шкоди, в той час як неустойка (в т.ч. пеня) не носить компенсаційний характер, а є засобом забезпечення виконання зобов'язань. Це вбачається з її визначення встановленого статтею 549 Цивільного кодексу України; неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. З цього визначення очевидно не випливає жодної компенсації за допомогою пені. Більше тою, законодавцем в статті 624 Цивільного кодексу України проводиться розмежування між цими інститутами права: «Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.». Таким чином, за загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 624 Цивільного кодексу України, пеня стягується з порушника поза залежністю від компенсації завданої порушенням шкоди. Спеціальних виключень з цього правила спірним договором не встановлено. Так само і стаття 550 Цивільного кодексу України встановлює, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Тому пеня, встановлена положеннями договору не має нічого спільного із будь-якою компенсацією, не є за своєю природою відшкодуванням шкоди, не залежить від розміру шкоди, завданої порушенням умов договору, а є за своєю природою суто мірою по-перше забезпечення зобов'язання, а по-друге мірою цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язань за договором. Тому в даному випадку норма права пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України Про захист прав споживачів жодним чином не відноситься до даного договору і не підлягає застосування до спірних правовідносин

Щодо не списання неустойки жителям АТО.

Оскільки, договір оформлений ще 27.06.2006р., а остання звірка паспортних даних здійснювалася під час підписання Анкети-Заяви 27.10.2011 року, тому при подачі позову до суду у Банка була відсутня достовірна інформація про адресу за якою на час початку проведення антитерористичної операції проживала відповідач. Під час комплексного аналізу засад Цивільного процесуального кодексу України. Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" та Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції- можна зробити наголос на тому, що державною владою встановлено порядок розгляду судових справ та порядок нарахування заборгованості за кредитними договорами відповідачів переселенців із зони АТО, але не роз'яснено порядку отримання інформації про адреси реєстрації та постійного проживання або адреси перебування таких Боржників третіми особами, адже Банк не маючи доступу до інформації про місце перебування, проживання Боржника станом на 14 квітня 2014 рік фактично не мав підтверджуючих документів для прийняття рішення про зупинення нарахувань. На сьогоднішній день боржник до банку з метою списання штрафних санкцій не зверталась, хоча банком і налаштовано прийняття таких заяв як через відділення Банку так і шляхом подачі заяви через сайт Банку http://credithelp.privatbank.ua/. Просив суд задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі, після отримання достовірної інформації про адресу реєстрації, проживання/ перебування боржника, банком буде виконано вимоги передбачені ст. 2 ЗУ « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Пунктом 2 ч. З ст. 79 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно роз'яснень у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Однак, ОСОБА_3 не надала до суду доказів на підтвердження сплати витрат на правову допомогу. Матеріали справи не містять квитанцій до прибуткового касового ордеру. платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу на підтвердження сплати витрат про надання правової допомоги. На даний час, ОСОБА_3 належним чином свої зобов'язання за Договором не виконала, а тому позовні вимоги Банку є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі. Враховуючи викладене, керуючись ст. 27 ЦПК України, позивач просив суд задовольнити позовні вимоги ПА КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, та стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 42664 грн. 06 коп.

Позивачка ОСОБА_3 у судовому засіданні просила в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити. Крім того, відповідачкою до суду було подано письмові заперечення проти позову в яких вона зазначила, що дійсно, вона уклала із ПАТ КБ «ПриватБанк» вказаний кредитний договір. Вона стабільно виконувала умови кредитного договору, однак в період проведення антитерористичної операції на території м. Словянська Донецької області, в першому півріччі 2014 року вона, за вагомих обставин, припустилась заборгованості за вказаним кредитним договором. В березні 2015 року вона поштою отримала письмову пропозицію ПАТ КБ «ПриватБанк» про погашення заборгованості по вказаному кредитному договору з врахуванням нарахованих відсотків за користування кредитом в сумі 5950 грн. У відповідь на вказану пропозицію банку, вона з метою повного погашення вказаної заборгованості, через поштове відділення м. Словянська відправила на вказаний у пропозиції розрахунковий рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначену суму заборгованості. Тоді ж, вона на свій мобільний номер отримала смс повідомлення в якому було зазначено, що нею в повному обсязі була погашена вказана заборгованість по кредиту. Крім того, вважає, що судом має бути враховане також те, що якщо припустити, що з вини банку за нею після погашення вказаної суми заборгованості по вказаному кредитному зобовязанню залишилась непогашеною сума заборгованості, то згідно із ч. 2 ст. 549 ЦПК України, штраф є неустойкою, яка рахується з процентів від суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобовязання. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦПК України, розмір неустойки може бути зменшеним за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Згідно із ст. 2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» та умов спірного кредитного договору, вона є споживачем послуг банку, є клієнтом банку. Оскільки відповідачка є споживачем фінансових послуг, вважає, що при ухваленні рішення суд має керуватись положеннями п. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно із яким, умови договору вважаються несправедливими, якщо у супереч принципу добросовісності, його наслідком є суттєвий дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими, зокрема є умови договору про встановлення вимог про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації, що перевищує 50% вартості продукції в разі невиконання ним зобовязань за договором. Крім того, зазначила, що згідно із ст.2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. У звязку із наведеним, просила суд відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) встановив наступне.

Приписами частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

В судовому засіданні встановлено, що 27 червня 2006 року ПАТ КБ Приват Банк (у відповідності до рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено назву із ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк», - державна реєстрація змін від 17 липня 2009 року номер запису ЄДРПОУ 8006727) уклало договір кредиту б/н із ОСОБА_1 згідно із яким Банк зобовязався надати Відповідачу кредит у розмірі 5000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 %, на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 3.2, п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь - якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому "Тарифами Банку" з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5 "Правил користування платіжною карткою". Одночасно пунктом 5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід'ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 4.9. Умов та правил надання банківських послуг і п. 5.8 Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п. 6.3 до обовязків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам. Позивач свої зобовязання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідно п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно п. 8.6 Умов надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (а.с. 8-14).

Судом встановлено, що кредитний договір складається із підписаної відповідачем заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, які викладені на банківському сайті. Зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, і на підставі статті 629 ЦК України цей договір є обовязковим для виконання.

Останній платіж на погашення заборгованості згідно із наданим Банком розрахунком відповідачем внесено 18 липня 2014 року у сумі 100,00 грн.

Згідно із представленим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором № б/н від 27 червня 2006 року, відповідачка ОСОБА_1 не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у звязку із чим, станом на 31 грудня 2016 року, за нею рахується прострочена заборгованість розмір якої становить 42664 грн. 06 коп., яка складається з:

-- 4769,73 грн. заборгованість за кредитом;

-32486,52 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

-2900,00 грн. заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи:

-500,00 грн. штраф (фіксована частина);

-2007,81 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 4-7).

Згідно із паспортом громадянина України ВА 707907, наданим позивачкою, останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідачки є: Донецька область, Словянський район, с. Малинівка, вул. Приозерна, буд. 17 (а.с. 15,15з.б.).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що Банк повністю виконав умови кредитного договору, видавши ОСОБА_1 кредитні ресурси.

Відповідач же не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

В матеріалах справи відсутні будь-які обєктивні дані того, що відповідач вживала заходи для належного виконання зобовязання по даному правочину, у звязку із чим порушення зобовязання визнається судом таким, що сталося з її вини.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ПАТ КБ Приват Банк в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зобовязань по договору кредиту не виконала, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача вказані кошти в повному обсязі.

Розвязуючи спір в частині стягнення пені та штрафів, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, (свідоцтво пре реєстрацію №92 від 19 березня 1992 року, МФО 305299), сторони встановили, що - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідно п. 8.6 Умов надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Згідно із п. 5.5.5 ч. ІІ Умов та правил, за користування кредитом банк нараховує відсотки у розмірі встановленому Тарифами Банку із розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів у році. П. 5.5.1., за несвоєчасне виконання боргових зобовязань (користування простроченим кредитом та овердрафтом), Держатель сплачує відсотки за завищеною відсотковою ставкою чи додаткову комісію, розміри яких встановлюються Тарифами. П. 5.5.2. Відсотки за користування Кредитом (у тому числі простроченим кредитом і овердрафтом), встановлені Тарифами, нараховуються в останній операційний день місяця за кожен календарний день за фактично використані в рахунок кредиту кошти, з дня списання суми з карткового рахунку.

Із розрахунку заборгованості доданого до позовної заяви видно, що заборгованість за колонкою "комісія та пеня" нараховувалась тільки по пені. Таким чином, зміст Умов надання кредиту та розрахунку заборгованості дає суду підстави дійти висновку, що сума пені по договору становить 2900 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення ОСОБА_4 національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно Указу Президента України "Про рішення ОСОБА_4 національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

За змістом ст. 2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»,на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р, с. Малинівка Словянського району Донецької області визначено як населений пункт, в якому проводилась антитерористична операція.

Суд також зазначає, що виходячи з аналізу норм ч. 2 ст.2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», за якими банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції, слід дійти висновку, що у випадку нарахування пені та/або штрафів у період проведення АТО, вони повинні бути скасовані.

При цьому, розпорядження КМУ про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року, лише чітко визначає коло осіб, на яких розповсюджується дія норм ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», і у сенсі ч. 2 ст.2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», не є початком відліку часу з якого розповсюджується заборона на нарахування пені та штрафів.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15 квітня 2014 року передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно із паспортом громадянина України ВА 707907, наданим позивачкою, останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідачки є: Донецька область, Словянський район, с. Малинівка, вул. Приозерна, буд. 17 (а.с. 15,15з.б.).

Оскільки робота підрозділів Державної міграційної Служби Донецької та Луганської областей заблокована незаконними формуваннями ЛНР та ДНР, що підтверджується відповідним повідомленням Державної міграційної служби України №6-6479/3-14 від 24 жовтня 2014 року, здійснювати перевірку реєстрації місця проживання осіб на території цих областей, та безпосередньо відповідача у справі, на теперішній час є неможливим.

Таким чином, останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача по справі ОСОБА_1 є с. Черкаське Словянського району Донецької області, тобто, в населеному пункті, який віднесено згідно із розпорядженням КМУ від 02 грудня 2015 року № 1275-р до населених пунктів, де проводилась антитерористична операція.

З врахуванням встановлених обставин та відповідних їм норм чинного законодавства, за спірними правовідносинами встановлений мораторій на стягнення пені та штрафів.

Як видно із розрахунку заборгованості, станом на 05 квітня 2014 року розмір пені становив 50 грн. 00 коп., який утворився за період з 19 липня 2006 року по 05 квітня 2014 року.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення пені з врахуванням принципу диспозитивності підлягає частковому задоволенню, а саме в сумі 50 грн. 00 коп.

Щодо стягнення пені за період з 14 квітня 2014 року по 31 грудня 2016 року, то в цій частині у позові слід відмовити.

Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно із розясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

При зверненні до суду із даним позовом позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1600 грн. 00 коп., що підтверджується відповідним платіжним дорученням, яке міститься в матеріалах справи.

Суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 392 грн. 00 коп.

Так, сума задоволених вимог від суми вимог позивача становить 87 %, отже 1 392 грн. 00 коп. становить 87 % від суми 1600 грн. 00 коп.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 61, 88 ч. 1, 130, 174, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 526, 530, 610, 611, 612, 1050, 1054 ЦК України, ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, останнє відоме зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь позивача публічного акціонерного товариства комерційного банку Приват Банк, р/р 3111, МФО 305299, , місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, заборгованість за кредитним договором № б/н від 27 червня 2006 року яка утворилася станом на 31 грудня 2016 року та складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 4 769 грн. 73 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 32 486 грн. 52 коп., а всього у сумі 37 256 (тридцять сім тисяч двісті пятдесят шість) грн. 25 коп. та судовий збір у розмірі 1 392 (одна тисяча триста девяносто дві) грн. 00 коп.

В частині позову публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення пені за період з 14 квітня 2014 року по 31 грудня 2016 року та штрафів відмовити.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_4