Справа № 2-6450/11
Провадження № 4-с/761/251/2017
У Х В А Л А

Іменем України

16 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Припутневич В.І.,

за участі представника скаржника: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за скаргою ОСОБА_2, заінтересовані особи - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа,-

В С Т А Н О В И В:

24 березня 2017 року до суду надійшла зазначена скарга.

У скарзі скаржник просить: визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Веред К.М. ВП №47047588 від 21.02.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу, а виконавчий лист повернути у Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві для подальшого виконання; визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Веред К.М. ВП №47047588 від 21.02.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу, а виконавчий лист повернути у Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві для подальшого виконання.

Вимоги скарги обгрунтовані тим, що 08.08.2013 року Шевченківським районним судом м.Києва було видано виконавчі листи на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва по справі №2-6450/11 від 28.11.2011 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь заявника суми матеріальних збитків в розмірі 71 183,06 грн., суми моральної шкоди в розмірі 500,00 грн. та суми судового збору 836,83 грн.

Виконавчі листи були пред'явлені до виконання та 30.06.2015 року відкриті виконавчі провадження №470477528 та 47047588, які потім були об'єднані із зведеним виконавчим провадженням №45868460.

Як зазначає заявник, стягнення з боржника не проводилось та 15.03.2017 року заявник отримав постанови про повернення виконавчих документів стягувачу на тій підставі, що відсутнє майно на яке може бути звернуто стягнення.

З постановами заявник не погоджується та вважає, що існують підстави для їх скасування на тій підставі, що державний виконавець не скористався своїми правами, передбаченими ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» внаслідок чого виконавчі дії не проведені в повному обсязі, а саме: не було здійснено входження до житла боржника; не було вчинено всіх дій щодо виявлення майна боржника; не було накладено арешт на рахунки та майно боржника; боржниця не викликалась до державного виконавця; не здійснено привід боржниці; не заборонено виїзд за межі країни.

В судовому засіданні представник заявника скаргу підтримала та просила її задовольнити.

В судове засідання заінтересовані особи не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили, до суду пояснення чи заперечення на заявлені вимоги не надійшли.

А тому суд продовжив розгляд скарги у відсутність сторін, які не з'явились в судове засідання.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги за наступних підстав.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частина 2 та 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначає права та обов'язки державного виконавця.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:

1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників;

3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;

4) за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв'язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду;

5) безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх;

6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

8) здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв'язку з виконавчим провадженням;

9) використовувати за згодою власника приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника за їхньою згодою для перевезення майна;

10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення;

11) приймати рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень), за наявності письмової заяви стягувача;

12) звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;

13) звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб;

14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.

У разі якщо боржник без поважних причин не з'явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу;

15) залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання;

16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис;

18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

19) у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;

20) залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача;

21) отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком;

22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення (ч.5 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Як встановлено в судовому засіданні, 28 листопада 2011 року Шевченківський районний суд м.Києва розглянув справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки в розмірі 71 183,06 грн., моральну шкоду в розмірі 500,00 грн. та судовий збір 836,83 грн..

Рішення набрало законної сили та 08.08.2013 видано два виконавчих листи.

Постановами від 30.03.2015 року було відкрито виконавчі провадження з примусового виконання зазначених виконавчих листів: №47047528 про стягнення судових витрат в розмірі 836,83 грн. та виконавче провадження №47047588 про стягнення боргу в розмірі 71 683,06 грн.

01.04.2015 року державний виконавець направив сторонам копії постанови про відкриття виконавчих проваджень.

Проте матеріали виконавчого провадження не містять докази, що постанови про відкриття виконавчого провадження отримані, зокрема боржником.

На неодноразові вимоги суду виконавче провадження до суду державним виконавцем не було надано. Проте представник скаржника, ознайомившись із матеріалами зведеного виконавчого провадження надала його копію суду.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, державний виконавець в жовтні 2014 року об'єднав у зведене виконавче провадження №45868460 виконавчі провадження, де боржником є ОСОБА_3, зокрема і ВП №47047528 та 47047588 приєднав постановами від 06.07.2015 року.

Постановою державного виконавця від 17.10.2014 року в межах ВП №45105560, 05.06.2014 року в межах ВП №38485843 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_3

Запити до ДПС про джерела отримання доходів та про номери відкритих рахунків державний виконавець робила 17.06.2013 року,

Постановою від 06.10.2014 року державний виконавець оголосив розшук майна боржника, а саме: автомобіль «КІА», державний номер НОМЕР_1 та «АУДІ», державний номер НОМЕР_2.

В жовтні 2014 року державний виконавець отримала повідомлення від УДАІ ГУ МВС України в м.Києві про постановку на автоматизований облік до системи АДС «Розшук» автомобілі, які належать на праві власності боржнику.

Про подальшу долю зазначених автомобілів, та чи їх розшукано державний виконавець не цікавилася, зокрема не зверталась до поліції.

Примусовий привід боржника було застосовано в жовтні 2014 року, який не виконано в зв'язку з її хворобою.

Матеріали виконавчого провадження не містять доказів, що в подальшому державний виконавець вживала заходів для виклику боржника чи її приводу до державного виконавця.

В листопаді 2014 року державний виконавець виходив за місцем проживання боржника, про що складено акт. Проте з акту вбачається, що в квартиру державний виконавець не зміг потрапити.

З Інформаційної довідки з реєстру прав власності вбачається, що ОСОБА_3 має на праві власності квартиру АДРЕСА_1, проте вона перебуває в іпотеці ПАТ КБ Банк «Даніель» за договором іпотеки від 15.09.2011 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 05.01.2015 року державному виконавцю Метлушенко В.І. було надано дозвіл на примусове проникнення до квартири боржника ОСОБА_3, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Водночас матеріали виконавчого провадження не містять доказів, чи було здійснено примусове проникнення до житлово приміщення боржника.

В межах зведеного виконавчого провадження державний виконавець зробила запит до УПФУ в Шевченківському районі м.Києва та отримала відповідь, що ОСОБА_3 зареєстрована в управлінні як суб'єкт підприємницької діяльності з 11.07.2007 року.

Проте запит до ДФС України щодо відкритих рахунків зроблено не було.

11.11.2016 року було зроблено запит до реєстру прав власності, з якого вбачається, що за ОСОБА_3 нерухоме майно не зареєстроване.

Постановами від 21.02.2017 року державний виконавець Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Веред К.М. повернула виконавчі листи стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Як зазначено в постановах, заходи щодо виявлення майна боржника виявились безрезультатними. Виходом державного виконавця за адресою, вказаною у виконавчому документі, боржника та належного йому майна не розшукано. Згідно повідомлення ДПС України розрахункові рахунки відкриті в банківських установах відсутні. Згідно відповіді ПФУ інформація про джерела отримання доходу боржника відсутня. На виклики державного виконавця боржник не реагує. Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником нерухомого майна не зареєстровано. 06.10.2014 державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, а саме: транспортного засобу «КІА», державний номер НОМЕР_1 та «АУДІ», державний номер НОМЕР_2 та направлено до УДАІ при ГУМВС України у м.Києві. 22.10.2014 року до відділу надійшло повідомлення з УДАІ при ГУМВС України в м.Києві про те, що вищевказані транспортні засоби поставлено на автоматизований облік до АІС «Розшук». Станом на 14.02.2017 року транспортні засоби боржника не розшукано. В зв'язку з цим виконавчий лист підлягає поверненню стягувачу з правом його повторного пред'явлення до виконання у встановлений законом строк.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній до 05.10.2016 року) державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника.

Нормами чинного Закону України «Про виконавче провадження» не визначено строків здійснення виконавчого провадження.

Стаття 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначає у яких випадках виконавчий документ повертається стягувачу. Зокрема у відповідності до п.2 ч.1 зазначеної статті, у випадку коли у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Зокрема, державним виконавцем не надано суду доказів, що постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена Боржнику та ним отримана; не направлялись виклики Боржнику, не було надано доказів, що державним виконавцем зроблені запити щодо місця реєстрації боржника; не надано доказів, що ним вживались передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи щодо примусового виконання рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчинені виконавчі дії.

Отже, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що державний виконавець в повному обсязі не здійснив виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа, постанова про повернення виконавчого листа стягувачеві є передчасною, а тому суд приходить до висновку про задоволення скарги та скасування оскаржуваної постанови.

Стаття 41 Закону України «Про виконавче провадження» (набрав чинності 05.10.2016 року) передбачає, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов'язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред'явити його до виконання.

Тому нормами діючого законодавства саме на Стягувача покладається обов'язок пред'явити до виконання виконавчий лист після відновлення виконавчого провадження державним виконавцем.

Відповідно до вимог ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст.387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Отже, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, враховуючи, що державним виконавцем не вжиті всі передбачені законом заходи для належного виконання рішення суду, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню, а постанова про повернення виконавчого листа стягувачу - скасуванню.

На підставі вищевикладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст.383-389 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_2, заінтересовані особи - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа - задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Веред Катерини Миколаївни у ВП №47047588 та 47047528 від 21.02.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Ухвала може бути оскаржена протягом п'яти днів з дня її проголошення через Шевченківський районний суд м.Києва до Апеляційного суду м.Києва. Сторона, яка приймала участь у справі, але не була присутня при проголошенні ухвали може її оскаржити протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ: Н.Г.Притула