АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3074/17 Справа № 207/3119/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Державного підприємства «Барєр»

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 лютого 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Барєр» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2016 року до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Барєр» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 лютого 2017 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 до Державного підприємства "Бар`єр" про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди.

Стягнуто з Державного підприємства "Бар`єр" на користь ОСОБА_2 заборгованість з заробітної плати за період з 16 грудня 2015 року по 18 грудня 2015 року в сумі 572 (п`ятсот сімдесят дві) грн. 40 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19 грудня 2015 року по 01 лютого 2017 року в сумі 53 614 (п`ятдесят три тисячі шістсот чотирнадцять) грн. 80 коп.; у відшкодування моральної шкоди стягнути 200 (двісті) грн.

В апеляційній скарзі Державне підприємство «Барєр» просить скасувати рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 15 грудня 2015 року наказом по ДП Бар`єр позивач був поновлений на посаді заступника начальника служби безпеки та адміністартивного забезпечення від 16.12.2015 року № 36/ос.

Відповідно до наказу № 24/ос від 18.12.2015 року його було звільнено за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КзпП України, про що свідчить запис у трудовій книжці позивача.

18 грудня 2015 року в день звільнення, а також протягом усього часу по день судового розгляду позивачу не виплатили заробітну плату за відпрацьовані дні в сумі 572 грн. 40 коп.

Відповідно до ст.94 КзпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів.

Відповідно до ст.ст. 115,116 Кодексу Законів про працю України передбачено строки виплати заробітної плати та строки розрахунку при звільненні; у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно ч.1 ст.117 Кодексу Законів про працю України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому відповідальність власника або уповноваженого ним органа настає у разі винної поведінки.

Згідно ст. 233 КзпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно ст. ст. 40 36 КзпП України передбачено підстави припинення трудового договору, зокрема, з ініціативи власника у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Однак судом першої інстанції встановлено, що трудовий договір з позивачем розірвано з інших підстав, а саме, згідно ст. 36 п.1 КзпП України - за угодою сторін, вказану обставину відповідачем не оспорено у суді, тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню у суді.

Той факт, що позивач дійсно в період з 16.12.2015 року по 18.12.2015 року був присутній на робочому місці також підтверджено показами допитаних у суді свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Так надані до суду у якості доказів акти про відсутність позивача на роботі у вказаний період, а також покази свідка ОСОБА_6, протирічать як показам зазначених вище свідків, так і підставам для звільнення позивача, зазначеним у наказі від 18.12.2015 року, котрі не виключають обов`язку роботодавця нарахувати заробітну плату працівникові і провести з ним розрахунок. Станом на день розгляду справи заборгованість з заробітної плати на користь позивача не виплачено, довідку про нарахування йому заробітної плати за спірний період не видано з мотивів її ненарахування, таким чином розрахунок не проведено.

Згідно правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обовязку сплатити зазначені кошти.

Таким чином задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження щодо неможливості здійснення повного розрахунку з позивачем, на день розгляду справи судом заборгованість з заробітної плати позивачеві не виплачено, а тому має місце винна поведінка відповідача як і підстави для настання відповідальності за ст. 117 КзпП України. Відсутність коштів на розрахункових рахунках роботодавця не може бути підставою, що виключає відповідальність за ст. 117 КзпП України.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 200грн., суд першої інстанції дійшов до висновку, що діями відповідача дійсно порушені трудові права позивача, а також право власності позивача на кошти, які йому належать у якості оплати праці, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, та враховує тривалість періоду, за який утворилась заборгованість, розмір цієї заборгованості, обставини, що призвели до відсутності розрахунку з позивачем.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Барєр» відхилити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_7