Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі Шаповаловій С.Г.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 р.ОСОБА_1звернулася до суду з позовом,в якому зазначає,що їй на праві власності в цілому належало нежитлове приміщення ІІ першого поверху літ.А-5 загальною площею 67,0 кв.м,що розташоване за адресою м.Запоріжжя,проспект Моторобудівників(колишня адреса вул.8 березня)будинок 64.

23.05.2016 р.між ОСОБА_1та ОСОБА_3був укладений договір купівлі-продажу,нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4та зареєстрований у реєстрі за № 759,згідно умов якого вказане вище нерухоме майно ОСОБА_1передала у власність відповідача ОСОБА_3,продаж майна відбувся за 210 000 гр.

Зазначений правочин був укладений позивачем на вкрай невигідних умовах,продаж майна відбувся за заниженою вартістю,в період існування у позивача боргових зобов*язань за розпискою від 23.03.2016 р.у розмірі 210 000 гр.,гарантованих всім її майном,в тому числі житлом для повернення яких вона не мала іншої можливості,ніж продаж нерухомого майна згідно умов оспорюваного договору.

Через існування цих тяжких обставин,якими скористався відповідач,позивач була вимушена укласти оспорюваний договір купівлі-продажу лише для погашення боргу у встановлений строк до 23.05.2016 р.на вкрай невигідних умовах.

Посилаючись на те,що оспорюваний договір укладений нею під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах,чим порушені її права як власника майна,позивач з підстав,передбачених ст.203,215,233 ЦК України просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення ІІ першого поверху літ.А-5 загальною площею 67,0 кв.м,що розташоване за адресою м.Запоріжжя,проспект Моторобудівників(колишня адреса вул.8 березня)будинок 64,укладений 23.05.2016 р.між ОСОБА_1та ОСОБА_3,нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4та зареєстрований у реєстрі за № 759,скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на зазначене нерухоме майно,проведену 23.05.2016 р.приватним нотаріусом ОСОБА_4,відновивши реєстрацію права власності ОСОБА_1

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_5позов підтримала в повному обсязі з викладених у ньому підстав.Пояснила,що 23.03.2016 р.ОСОБА_1отримала у борг від ОСОБА_6грошову суму 210 000 гр.,про що склала розписку,гарантувавши повернення боргу до 23.05.2016 р.усім своїм майном,в тому числі житлом.Кредитор напередодні повернення боргу погрожував ОСОБА_1С.у разі невиконання нею боргових зобов*язань позбавати її усього майна,в тому числі житла,через що позивач знаходилась у стані сильного душевного хвилювання,відчувала реальну загрозу власного банкрутства.У зв*язку із зазначеними тяжкими обставинами позивач була змушена продати відповідачу нерухоме майно,яке є предметом договору купівлі-продажу,на вкрай невигідних умовах,за заниженою вартістю,а відповідач скористався терміновою потребою позивача у грошових коштів задля повернення боргу.Оскільки позивач вчинила оспорюваний правочин під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах,просить суд задовольнити позов про визнання правочину недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину.

Представник відповідача ОСОБА_3за довіреністю ОСОБА_7В.в судовому засіданні проти позову заперечувала з посиланням на те,що оспорюваний позивачем правочин укладався нею добровільно,продаж майна відбувся за ціною,визначеною сторонами за домовленістю.Відповідачу було відомо про наявність у позивача певних тяжких обставин,через які вона поспішала з укладанням договору та отриманням грошових коштів,проте вважає,що відповідач є добросовісною стороною договору,оскільки лише скористався можливістю купити нерухоме майно по сприятливій ціні.

Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано, підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного.

Судом встановлено та перевірено доказами,що ОСОБА_1 на праві приватної власності належало нерухоме майно,а саме нежитлове приміщення ІІ першого поверху літ.А-5 загальною площею 67,0 кв.м,що розташоване за адресою м.Запоріжжя,проспект Моторобудівників(колишня адреса вул.8 березня)будинок 64:

-1/2 частина на підставі Договору № 1 купівлі-продажу обєкта комунальної власності, посвідченого ОСОБА_8, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 22.01.2001 року за р. № 71, зареєстрованого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 22.02.2001 року в книзі 1, номер запису 25;

-1/2 частина на підставі Договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, посвідченого ОСОБА_9, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, 17.05.2016 року за р. № 2056. Державну реєстрацію прав власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором речових прав на нерухоме майно ОСОБА_9 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, 17.05.2016 року, номер запису про право власності 14566134, та державним реєстратором речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 23.05.2016 року, номер запису про право власності 14614306, реєстраційний номер предмета договору 01, що підтверджується Інфорційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 59639695, сформованою ОСОБА_4, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 23.05.2016 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 23.05.2016 р., нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4та зареєстрованого у реєстрі за № 759,вказане вище нерухоме майно ОСОБА_1передала у власність відповідача ОСОБА_3,продаж майна відбувся за 210 000 гр.

В судовому засіданні були оглянуті завірені копії договору купівлі-продажу від 23.05.2016 р.,долучені до матеріалів справи в порядку ст.64 ч.2 ЦПК України за ухвалою суду про витребування доказів,які відповідають вимогам чинного процесуального законодавства щодо належності та допустимості.

23.05.2016 р.на підставі зазначеного правочину,приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_3на зазначене у договорі-купівлі продажу нерухоме майно, реєстраційний номер об*єкта нерухомого майна 01,про що зазначено у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.05.2016 р.

За положеннями ст. ст. 321, 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні,що гарантовано ст.41 Конституції України.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У відповідності до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин,висновки суду повністю узгоджуються з роз'ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми матеріального права у постанові від 19.03.2014 року по справі № 6-2цс14, правовий висновок якого в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування у подібних правовідносинах.

За змістом наведених вище норм матеріального права,при укладанні договору купівлі-продажу волевиявлення продавця має бути спрямоване на добровільне оплатне без будь-яких примусів(життєвих обставин або впливу сторонніх осіб)відчуження належного йому майна на користь покупця.

Водночас,правочини,що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах,характеризуються тим,що особа вчиняє їх добровільно,усвідомлює свої дії,але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах,а тому її волевиявлення не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Такі правочини,які можливо визначити як кабальні, мають ваду волі, оскільки їх формування здійснюється за таких обставин, за яких практично виключається нормальне формування волі, що змушує особу вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Під тяжкими обставинами кабального договору необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть її годувальника, крайня нужденність сім'ї, загроза втратити заставлене житло, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове укладення правочину. Підставами визнання правочину укладеним на вкрай невигідних умовах, може слугувати, наприклад, надзвичайно низька винагорода, порівняно з ціною відчуженої речі, виконаної роботи, наданої послуги.

Кабальний правочин особа вчиняє добровільно ,вона сама може бути ініціатором такого правочину, вона також усвідомлює, що вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.

Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Доведенню підлягають і вкрай невигідні умови. Вони безпосередньо мають бути пов'язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. Умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто, такі умови мають бути явно кабальними для особи. Хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов'язки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України необхідні наявність двох зазначених вище умов, а доказуванню підлягає наявність причинно-наслідкового зв'язку між існуючою тяжкою обставиною та вчиненим на вкрай невигідних умовах правочином.

Отже, для визнання угоди недійсною з передбачених ст. 233 ЦК України підстав одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загрози втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умов.

З матеріалів справи суд встановив,що 23.03.2016 р.ОСОБА_1уклала усний договір позики з ОСОБА_6,оформлений розпискою,за змістом якого отримала у борг грошову суму 210 000 гр.із строком повернення до 23.05.2016 р.та гарантувала виконання зобов*язань всім своїм майном.

Як передбачено ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних правовідносин є, зокрема, правочини.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.208,ст.1046,ч.2 ст.1047 ЦК України,договір між фізичними особами на суму,яка в 20 і більше разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян,може бути укладений в письмовій формі,шляхом видачі розписки або іншого документу,внаслідок чого між сторонами виникає грошове зобов*язання.

За змістом ст.525,526,629 ЦК України зобов*язання має виконуватись належним чином з забороною односторонньої відмови від виконання умов договору.

Надана позивачем на підтвердження факту укладання з ОСОБА_6 договору позики розписка ,досліджена судом в оригінали та долучена до справи її завірена копія, є письмовим доказом,що відповідає положенням ст.57 ЦПК України.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України ,до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Про необхідність урахування зазначених конституційних положень судам роз*яснено в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про підготовку цивільних справ до судового розгляду».

На час розгляду справи достовірність вказаної вище розписки не оспорювалась та не спростована.

З наведеного суд встановив, що між позивачем та ОСОБА_6виникли правовідносини,які регулюються нормами Цивільного Кодексу України про грошові зобов*язання,які в силу приписів ст.1049 ЦК України,позичальник зобов*язана була виконати,повернувши позикодавцю позику в строк і в порядку, встановленому договором.

Наявність грошових зобов*язань у значному розмірі,у разі невиконання яких позивач могла реально бути позбавлена свого майна,яким гарантувала виконання зобов*язань,створила для позивача тяжкі обставини у їх крайній формі,з якими приписи ст.233 ЦК України пов*язують можливість визнання недійсними правочинів,укладених під впливом таких обставин.

Емоційний стан,у якому позивач перебувала під тиском цих тяжких обставин,вплинув на прийняття нею рішення укласти оспорюваний правочин на вкрай невигідних умовах та продати нерухоме майно за явно заниженою вартістю,яка суттєво відрізняється від дійсної ринкової вартості майна,що було передано у власність відповідача.

Так,за змістом п.2.1 розділу 2 договору(ціна договору)продаж нерухомого майна вчинено сторонами договору за 210 000 гр.,яка дорівнює розміру грошових зобов*язань позивача за договором позики.

Водночас,згідно висновку ТОВ «Земля плюс-2006» від 03.05.2017 р. про ринкову вартість об*єкта нерухомості,яким є предмет договору купівлі-продажу,вона становить 712 000 гр.,що майже втричі більше,ніж було отримано позивачем на підставі оспорюваного договору,є вкрай невигідним для позивача як сторони договору,така явно занижена ціна продажу майна іншими умовами договору не обумовлюється та їй відповідачем не компенсується.

Відтак,позивач,перебуваючи у здоровому глузді,не могла мати наміру на укладання договору купівлі-продажу з відповідачем лише для того,аби сприяти сторонній для неї людині придбати нерухомість за явно заниженою втричі вартістю.

В цьому сенсі є логічними доводи позивача та її представника про те,що позивач прагнула своєчасно та у повному обсязі виконати свої боргові зобов*язання і саме для усунення цих тяжких для неї обставин уклала оспорюваний договір на вкрай невигідних умовах.

Ці обставини підтверджені нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_6про те,що 23.05.2016 р.,тобто в обумовлений сторонами договору позики строк,він отримав від ОСОБА_1повну суму боргу,яка співпадає з ціною продажу нерухомого майна за оспорюваним договором у розмірі 210 000 гр.

Зазначене свідчить про те,що під час укладання між сторонами договору купівлі-продажу від 23.05.2015 р.,його зміст суперечив актам законодавства та моральним засадам суспільства,не відповідав внутрішній волі позивача.

Невідповідність внутрішньої волі і волевиявлення означає, що справжньої волі, справжнього бажання укласти угоду немає,ігнорування або зневажання справжньої волі особи, яка вчиняє правочин під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах , було б несправедливим і неправильним,лише реальна воля осіб має породжувати цивільні права та обовязки ,така угода не може охоронятися законом, тому порушене право власності позивача підлягає захисту шляхом визнання оспорюваного договору недійсним з підстав,передбачених ст.233 ЦК України.

Згідно приписів ст. 216 ЦК України про правові наслідки недійсності правочину встановлено,що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочин може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

За роз'ясненнями до п.10 Пленуму Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 3, 27,30, 32 ЦПК України та ст. 20 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та здійснює свій захист на власний розсуд.

Цивільне судочинство відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст.60 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач обрав спосіб захисту своїх прав,заявивши позов до сторони правочину про застосування наслідків недійсності правочину шляхом скасування реєстрації права власності відповідача ОСОБА_2та поновлення реєстрації прав власності позивача ОСОБА_1

Суд погоджується із доводами позовної заяви та представника позивача, що позивачем обрано вірний спосіб захисту прав особи, яка вважає себе власником , шляхом пред*явлення позову в тому числі з підстав, передбачених ст.216 ЦК України,які дають право відновити попередній стан сторін договору,який існував до його укладання.

Заперечення проти позову представника відповідача про те,що ОСОБА_2придбав нерухоме майно за оспорюваним договором у передбачений законом спосіб шляхом укладення нотаріально посвідченого договору,не впливають на висновки суду,оскільки не передбачені законом як підстава для відмови власнику у захисті його прав з підстав,передбачених ст.233 ЦК України.

Доказів,наданих позивачем на підтвердження заявлених вимог,доказами відповідача не спростовано.

Вимог про застосування інших,ніж просить позивач,наслідків недійсності правочину,представник відповідача не заявив.

На підставі ст.ст.203,215,216,233 ЦК України,ст.3,4,10-11,15,57,60,212-215,218,294 ЦПК України,суд-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі продажу нежитлове приміщення ІІ першого поверху літ.А-5 загальною площею 67,0 кв.м,що розташоване за адресою м.Запоріжжя,проспект Моторобудівників(колишня адреса вул.8 березня)будинок 64,укладений 23.05.2016 р.між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4та зареєстрований реєстрі за № 759.

Скасувати державну реєстрацію права власності від 23.05.2016 р.на нежитлове приміщення ІІ першого поверху літ.А-5 загальною площею 67,0 кв.м,що розташоване за адресою м.Запоріжжя,проспект Моторобудівників(колишня адреса вул.8 березня)будинок 64,ОСОБА_2,проведену державним реєстратором приватним нотаріусом ОСОБА_4на підставі договору купівлі-продажу 23.05.2016 р. реєстровий номер 759.

Поновити державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення ІІ першого поверху літ.А-5 загальною площею 67,0 кв.м,що розташоване за адресою м.Запоріжжя,проспект Моторобудівників(колишня адреса вул.8 березня)будинок 64,ОСОБА_1 на 1/2 частину на підставі Договору № 1 купівлі-продажу обєкта комунальної власності, посвідченого ОСОБА_8,приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу,22.01.2001 року за р. № 71, зареєстрованого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 22.02.2001 року в книзі 1, номер запису 25;на 1/2 частину на підставі Договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, посвідченого ОСОБА_9, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, 17.05.2016 року за р. № 2056,державну реєстрацію прав власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором ОСОБА_9 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, 17.05.2016 року, номер запису про право власності 14566134, та державним реєстратором речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 23.05.2016 року, номер запису про право власності 14614306, реєстраційний номер предмета договору 01.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А.Галущенко