УХВАЛА іменем україни
21 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори, третя особа - ОСОБА_4, про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори, третя особа - ОСОБА_4, про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно - Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до заповіту, посвідченого 14 червня 1994 року, належна ОСОБА_6 на праві особистої власності Ѕ частини квартири заповідана її рідній сестрі ОСОБА_7

16 липня 2013 року позивач та її сестра звернулися до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори з питання прийняття спадщини. ОСОБА_7 відмовилася від спадкування за заповітом та за законом, а вона (ОСОБА_3) подала до нотаріальної контори письмову заяву про прийняття спадщини. Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 207/2013. Після спливу шестимісячного строку вона звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом, однак їй було відмовлено у зв'язку з тим, що є ще один спадкоємець за законом - ОСОБА_4

Позивач вказувала, що ОСОБА_4 є власником іншої Ѕ частини зазначеної квартири та зареєстрований за цією адресою. Однак, ОСОБА_4 не проживає за місцем своєї реєстрації, а проживає за кордоном та у встановлений законом строк з відповідною заявою до нотаріальної контори не звертався. Заява ОСОБА_4 про прийняття спадщини надійшла 28 січня 2014 року, тобто з пропуском строку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2014 року їй відмовлено у позові про визнання права власності в порядку спадкування. Указане рішення скасовано апеляційним судом Запорізької області від 11 грудня 2014 року, яким ухвалено нове рішення про відмову в позові з тих мотивів, що нею обрано неправильний спосіб захисту порушеного права.

Після отримання зазначеного рішення суду вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про право на спадщину за законом, надавши всі необхідні документи. 26 червня 2015 року нотаріус видав свідоцтво на Ѕ частини спадкового майна. Після цього вона двічі зверталася із заявами про видачу свідоцтва на інші Ѕ частини спадкового майна, тобто ј частини квартири, додавши акти про непроживання ОСОБА_4 у спірній квартирі. Нотаріус на обґрунтування причин відмови посилався на довідку, видану центром обслуговування ВП КП ВРЕЖО № 2 МКП «Основаніє» Запорізької міської ради від 11 червня 2013 року № 680, в якій зазначено місце реєстрації ОСОБА_4 в одній квартирі зі спадкодавцем. Як зазначав позивач, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити ні про факт постійного проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, ні про своєчасність прийняття спадщини в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просила визнати незаконною та скасувати постанову Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори від 08 грудня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом та зобов'язати Четверту Запорізьку державну нотаріальну контору видати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року зазначене судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови державного нотаріуса Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори від 08 грудня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано незаконною і скасовано постанову державного нотаріуса Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори від 08 грудня 2015 року про відмову ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 на ј частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній вимозі рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась спадщина, яка складається із Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

14 червня 1994 року ОСОБА_6 склала заповіт, за яким заповідала частину своєї квартири доньці ОСОБА_7

16 липня 2013 року до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_7 - спадкоємцем за заповітом, подана заява про відмову від прийняття спадщини за заповітом від 14 червня 1994 року, реєстровий № 2-2126, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6

16 липня 2013 року до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_3 як спадкоємцем за законом подана заява про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6

16 липня 2013 року Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 207/2013 щодо померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, яка на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_1/вул. Леппіка в м. Запоріжжі.

03 жовтня 2013 року до нотаріальної контори ОСОБА_3 подана заява, в якій повідомлено про інших спадкоємців: ОСОБА_8, ОСОБА_4

28 січня 2014 року до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_4 про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спадкоємцями є позивач ОСОБА_3 як донька ОСОБА_6, яка прийняла спадщину поданням 16 липня 2013 року заяви про прийняття спадщини за законом, та ОСОБА_4, який відповідно до матеріалів спадкової справи є спадкоємцем ОСОБА_6 відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України та прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України як спадкоємець, який був зареєстрований та проживав спільно із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З огляду на наведені обставини, та виходячи з положень ст. ст. 34, 67 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 15, 29, 1268, 1270 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що постановою Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори від 08 грудня 2015 року ОСОБА_3 було на законних підставах відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови державного нотаріуса Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори від 08 грудня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, та задовольняючи в цій частині позов частково, виходив із наявності доказів, які підтверджують, що ОСОБА_4 не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а саме: довідку Центру обслуговування абонентів (ЦОА) Єдиної абонентської служби Запорізької міської ради від 24 квітня 2014 року № 1384, акта комісії ЦОА від 24 квітня 2014 року, нотаріус обмежився посиланням на довідку Центру обслуговування ВП КП ВРЕЖО № 2 МКП «Основаніє» від 11 червня 2013 року № 680, в якій зазначено, що ОСОБА_6 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 і спільно з нею був зареєстрований ОСОБА_4

За висновком апеляційного суду, нотаріус, маючи достовірні відомості, підтверджені матеріалами спадкової справи щодо наявності між спадкоємцями спору відносно спадкового майна (який, як зазначив апеляційний суд, ґрунтується саме на обставинах факту прийняття чи неприйняття спадщини ОСОБА_4 та залежить від встановлення факту, чи проживав він разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини), вийшов за межі наданих йому законом повноважень, фактично встановивши, що ОСОБА_4 проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За таких обставин апеляційний суд вважав, що на час ухвалення оскаржуваної постанови нотаріус достовірно знала про існування спору про право щодо спадкового майна та з питання пропуску ОСОБА_4 строку на прийняття спадщини, а постанова нотаріуса не узгоджується з положеннями норм Закону України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, який зобов'язує нотаріуса не обмежуватися наявністю відмітки про реєстрацію у паспорті, а перевіряти факт постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини і на підставі інших документів.

Наведених висновків апеляційний суд дійшов з порушенням вимог матеріального та процесуального закону.

Як убачається з матеріалів справи, в тому числі з оспорюваної постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ОСОБА_4 є спадкоємцем першої черги за правом представлення після смерті ОСОБА_6

Подавши заяву про прийняття спадщини 16 липня 2013 року, про наявність інших спадкоємців позивач повідомила нотаріуса 03 жовтня 2013 року, тобто в останній день шестимісячного строку, визначеного законом для прийняття спадщини.

28 січня 2014 року від ОСОБА_4 надійшла заява про прийняття спадщини, яка у встановленому порядку нотаріусом прийнята та долучена до спадкової справи.

Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Указуючи на наявність спору щодо права успадкування та з питання пропуску ОСОБА_4 строку прийняття спадщини, як на підставу визнання дій нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва на Ѕ частини спадкового майна незаконними, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 і в силу приписів наведених положень Закону є її власником у відповідній частці.

Обставин відмови ОСОБА_4 від спадщини, усунення його від спадкування тощо, чи наявності встановлених у визначеному законом порядку інших фактів, що мають юридичне значення для визначення статусу ОСОБА_4 як спадкоємця, судами в процесі вирішення даної справи не встановлено та позивачем не доводилось.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши, що нотаріус відмовив позивачу в оформленні частки спадщини, що належить ОСОБА_4, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, врахувавши при цьому, що позивач до іншого спадкоємця (ОСОБА_4) з позовом не зверталася й останній не притягнутий до участі у справі в якості відповідача.

Висновки суду першої інстанції є законними і обґрунтованими, а ухвалене ним рішення скасоване апеляційним судом помилково.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Оскільки відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину фактично спричинена наявністю спору про право на спадщину, через що у позивача наявні перешкоди в отриманні свідоцтва в нотаріальній конторі, судпершої інстанції обґрунтовано зазачив про те, що позивач не позбавлена права на вирішення такого спору у позовному провадженні.

Оскільки апеляційним судом помилково скасовано законне рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року скасувати, залишивши в силі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

Т.Л.Ізмайлова

С.О.Карпенко

Г.І.Мостова