печерський районний суд міста києва
Справа № 757/6485/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2017 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Мудрак О.Р. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАБР" про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогами до ТОВ «ЛАБР» і просить визнати відмову Відповідача від прийняття заяв від 12 серпня 2015 року за місцезнаходженням магазину, повторної заяви на адресу ТОВ «ЛАБР» від 13 серпня 2015 року та з ненадання відповіді на заяву №34 від 21 липня 2015 року у книзі скарг - неправомірною, стягнути з Відповідача на користь Позивача- 28 586,34грн., в тому числі: 1 688,16грн. заборгованості (зайво сплачені кошти); 9 216,48грн. неустойки; 263,30грн.втрати від інфляції; 76,00грн. три проценти річних від простроченої суми; 10 000,00грн. відшкодування моральної шкоди; 7 342,40грн. витрат на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. ОСОБА_1, (надалі - Позивач), 18 липня 2015 року о 15:16 в магазині «МегаМаркет» ТОВ «ЛАБР», за адресою м. Київ, вул. Горького, 50, придбав харчові продукти - в тому числі 12 пляшок вина Сапераві марки Teliani Valley. Поспішаючи на весілля, він не мав можливості уважно подивитися чек і лише наступного дня він побачив іншу назву і інший продукт, що коштує значно дорожче, а саме Кіндзмалаурі цієї ж марки. Відповідно до ч.І ст. 688 ЦК України покупець зобов'язаний повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений, - в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару. 20 липня 2015 року звернувся до адміністратора-чоловіка з вимогою повернути зайво сплачені гроші. Очевидно, що касир розуміючі, що покупець поспішає на свято підмінила штрих- код товару на значно дорожчий. Адміністратор пообіцяв до наступного дня розібратися з винними та повернути зайво сплачені магазину гроші. 21 липня 2015 року іншій адміністратор магазина відмовилась повернути гроші, повідомила, що:- свідчення продавця-консультанта, якій завантажував саме Сапераві для неї -нічого не значать»;факт присутності свідка ОСОБА_2, що допомагав купувати вино - «нічого не значить»;факт залишку на складі 12 пляшок Кіндзмалаурі «нічого не значить» і не є переконливим свідченням привласнення зайво сплачених грошей, отже інвентаризацію робити не будемо; з керівництва нікого немає, і т.і. Позивачем було подано скаргу через книгу скарг - заява №34 від 21 липня 2015 р. 22 липня 2015 р. зателефонувала адміністратор та повідомила, що касир згідно відео зробив все правильно, отже привласнені гроші поверненню не підлягають.

12 серпня ц.р. Позивач звертався з заявою до адміністратора - чоловіка о 12.45 хв. якій в порушення вимог ст.ст. 5 і 7 Закону України «Про звернення громадян» про право особистої передачі звернення до відповідного органу за місцезнаходженням магазину відмовив у прийнятті звернення та особисто розписатись на копії документа - «звертайтеся до служби у захисті прав споживачів, директора немає, ніхто не може прийняти заяву, надсилайте поштою і т.і.». 12 серпня 2015 р. на адресу ТОВ «ЛАБР» директору ОСОБА_3 було відправлено повторну заяву про повернення привласнених працівниками ТОВ грошей . Адміністратори і керівництво ТОВ «ЛАБР» зробили все щоб не отримати заяву покупця через його обрахування та обман, унеможливили розгляд заяви покупця, отже притягнення винних до відповідальності. 17.08.2015р. Позивач звернувся до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявою про вчинення кримінальних правопорушень за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 225, 192, 198 КК України . За фактом вчинення вказаних кримінальних правопорушень було розпочато розслідування: робоча документація № 8055 від 17.08.2015 р. 06.06.2016р. Позивач звернувся до Голосіївського РУ ТУ МВС України в м. Києві з клопотання про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування.

Станом на сьогоднішній день, Позивача не повідомляли про розгляд заяви і він не має жодної інформації з цього приводу. Таким чином, Позивач здійснив оплату за 12 пляшок вина Кіндзмалаурі за ціною однієї пляшки 264,68 грн. на загальну суму 3 176,16 грн., а відвантажені йому були 12 пляшок вина Сапераві Teliani Valley за ціною 124,00 грн. на загальну суму 1488,00 грн.

Під час судового розгляду представник позивача ОСОБА_4 вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та додаткових поясненнях, поданих до суду на заперечення відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_5 вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, надавши суду наступні письмові заперечення. Відповідно до ч. 1 ст. 698 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу '"товару, зобов'язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його. Частиною другою даної статті передбачено, що договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. За приписами ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно з ч. 2 даної статті, умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Частиною 3 ст. 698 ЦК України передбачено, що до відносин за договором роздріб купівлі-продажу за участю покупця - фізичної особи, не врегульованих цим кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 2 ст. 699 ЦК України, виставлення товару, демонстрація його зразків або надання відомостей про товар (описів, каталогів, фотознімків тощо) у місцях його продажу є публічною пропозицією укласти договір, незалежно від того чи вказана ціна та інші істотні умови договору купівлі-продажу, крім випадків, коли продавець явно визначив, що відповідний товар не призначений для продажу.

Аналізуючи надані Позивачем матеріали справи та відповідні норми чинного законодавства, приходимо до висновку, що Відповідачем було зроблено публічну пропозицію Позивачеві шляхом виставлення товару на стендах, а останній, у свою чергу, виявив намір придбати товар, чим цю пропозицію прийняв.

Частиною 1 ст. 706 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, оголошеною продавцем у момент укладення договору, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті зобов'язання.

Відповідачем, на виконання вимог приписів чинного законодавства, було проінформовано Позивача про роздрібні ціни на товари в грошовій одиниці України за допомогою ярликів цін (цінників) на зразках товарів.

Відповідно до п. 3 Інструкції про порядок позначення роздрібних цін на товари народного споживання в підприємствах роздрібної торгівлі та закладах ресторанного господарства, затвердженої наказом Міністерства зовнішніх економічних зв'язків і торгівлі України від 04.01.1997 № 2, роздрібні ціни на товари народного споживання - це ціни на товари невиробничого споживання, за якими їх продають незалежно від форми розрахунків безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання.

Згідно з ч. 2 ст. 700 ЦК України, покупець має право до укладення договору купівлі- продажу оглянути товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар ПІСЛЯ ЙОГО ПРИЙНЯТТЯ.

Відповідно до п. 22 Порядку провадження торговельної діяльності та правила торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затвердженого постановою КМУ від 15 червня 2006 р. № 833, розрахунки за продані товари та надані послуги можуть здійснюватися готівкою та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) відповідно до законодавства. При цьому разом з товаром споживачеві в обов'язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який засвідчує факт купівлі товару та/або надання послуги.

Разом з цим, пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що підтвердження вчинення усного правочину оформлюється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком або іншими документами.

Частиною 3 п. 23 вищевказаного Порядку передбачено, що ПРАВИЛЬНІСТЬ РОЗРАХУНКУ СПОЖИВАЧ ПЕРЕВІРЯЄ НА МІСЦІ, НЕ ВІДХОДЯЧИ ВІД КАСИ.

Таким чином, між Позивачем та Відповідачем було укладено усний договір роздрібної купівлі-продажу з дотриманням усіх вимог чинного законодавства, що підтверджується фіскальним чеком від 18.07.2015 року. При цьому на момент купівлі Позивачем товару (вина), він був повідомлений Відповідачем про ціну такого товару, мав право його оглянути перед здійсненням оплати, а після оплати був ЗОБОВ'ЯЗАНИЙ перевірити правильність розрахунку на місці, не відходячи від каси.

При цьому факт купівлі Позивачем вина Кіндзмараулі, відповідної марки підтверджується фіскальним чеком від 18.07.2015 року, в той час як свідчення Позивача про, нібито, купівлю ним іншого вина нічим не підтверджені та не обгрунтовані.

Усе вищезазначене дає підстави вважати позовні вимоги Позивача голослівними і такими, що грунтуються виключно на припущеннях та матеріалами справи не підтверджуються.

Частиною першою статті 57 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для вирішення справи. При цьому ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Жодних доказів належності даної книги відгуків і пропозицій Відповідачу Позивачем надано не було (копія сторінки, надана Позивачем, не містить жодної інформації, яка б дала можливість встановити власника такої книги), а тому дана заява могла бути написана у будь-якій іншій книзі відгуків та пропозицій.

Відповідно до п. 17 Інструкції про книгу відгуків і пропозицій на підприємствах роздрібної торгівлі та у закладах ресторанного господарства, затвердженої наказом Міністерства зовнішніх економічних зв'язків і торгівлі України від 24.06.1996 р. № 349, суб'єкт господарювання забезпечує всі підпорядковані підприємства роздрібної торгівлі (заклади ресторанного господарства) Книгами відгуків і пропозицій, видає їх підприємствам пронумерованими, прошнурованими, завіреними підписом керівника та печаткою суб'єкта господарювання.

Пунктом 16 Інструкції передбачено, що книга відгуків і пропозицій є документом суворої звітності. Термін зберігання Книги, що повністю заповнена, - один рік. У зв'язку з цим відсутня можливість перевірити дійсність написання заяви Позивачем у книзі відгуків і пропозицій Відповідача.

Крім того, і самі записи (текст заяви) у книзі відгуків і пропозицій не можуть бути достовірними доказами на підтвердження вимог Позивача, оскільки частина 4 статті 60 ЦПК У країни забороняє здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення.

Також Позивач надає фото, нібито придбаної у Відповідача, пляшки вина. Однак відповідач вважає, що дані фотокопії не несуть жодного смислового навантаження та не можуть братися до уваги судом, оскільки ніяким чином не доводять ні факт купівлі Позивачем цього вина саме у Відповідача, ні час його придбання.

У своїй позовній заяві Позивач також вказує, що 13 серпня 2015 року ним було надіслано повторну заяву на адресу Відповідача про повернення привласнених працівниками грошей, ВІДПОВІДНО до вимог положень Закону України «Про звернення громадян». Однак, матеріали справи не містять жодних доказів отримання Відповідачем будь-яких заяв від Позивача.

В обґрунтування своїх тверджень щодо надсилання повторної заяви Відповідачеві, Позивач посилається на лист Київської міської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», яка вказала, що нібито двічі повідомляла про надходження на адресу Відповідача вищевказаної заяви. Однак Відповідач не отримував жодних заяв чи листів від Позивача, крім того Відповідач не отримував і повідомлень від відділення Українського державного підприємства поштового зв'язку «УКРПОШТА» про надходження до відділення поштового зв'язку листа від ОСОБА_1 на адресу ТОВ «ЛАБР».

Враховуючи дані обставини у Відповідача була відсутня інформація про надходження на його адресу будь-яких звернень від Позивача.

Таким чином, посилання Позивача на факт надсилання повторної заяви Відповідачеві є безпідставними та необгрунтованими. Натомість отримання Відповідачем заяв, листів від Позивача нічим не доведено. Отже, матеріали справи не містять жодних належних доказів підтвердження заявлених Позивачем вимог, факт купівлі Позивачем вина Сапераві, марки Teliani Valley, і сплати зайвих коштів нічим не підтверджені та не доведені, у зв'язку з чим ВІДСУТНІ ПІДСТАВИ ДЛЯ ЗАДОВОЛЕННЯ ПОЗОВУ.

Крім того, представник звертала увагу на пропуск встановленого строку позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки, безпідставність та необґрунтованість вимог про відшкодування моральної шкоди та відшкодування судових витрат.

Суд вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, допитавши свідка, прийшов до наступного висновку.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Під час судового розгляду на підтвердження здійснення неправильного розрахунку було допитано свідка ОСОБА_2, який повідомив про те, що дійсно в липні 2015 року він разом з позивачем ОСОБА_1 допомагав останньому в придбанні спиртних напоїв для весілля його товариша. При цьому вибрано було саме вино Сапераві, та декілька пляшок іншого вина. На наступний день позивач йому повідомив про те, що розрахунок було здійснено за вино Кіндзмараулі.

Суд критично ставиться до показів вказаного свідка, оскільки свідок повідомив про те, що безпосередньо він не бачив як здійснювався розрахунок та який товар був на касі.

Враховуючи наведені позивачем обставини, надані відповідачем заперечення, суд вважає, що під час судового розгляду не було доведено те, що позивач здійснив розрахунок за не придбаний ним товар. В цьому випадку суд приймає до уваги заперечення відповідача в тій частині, що споживач (покупець) зобов'язаний оплатити товар після його прийняття, перевірити правильність розрахунку на місці, не відходячи від каси.

Посилання представника позивача на ненадання відповіді, суд відхиляє, оскільки під час судового розгляду не було надано достовірних відомостей про звернення позивача до відповідача, отримання відповідачем звернення.

Вказане переконує суд в недоведеності вимог позивача, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15,16, 633, 692, 698,699,700, 706 ЦК України, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАБР" про захист прав споживача, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.І.Цокол