29.05.2017 Єдиний унікальний номер 205/5158/16-ц
Справа №2/205/473/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

за участю секретаря Романовій А.О.

за участю позивача ОСОБА_1, представника співвідповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка 05 липня 2016 року звернулась до Ленінського районного суду із даним позовом (а.с.3-8).

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 09 квітня 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6.

14 вересня 2015 року ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом став власником домоволодіння №20 по вул.. Руднича у м. Дніпрі.

Із 2009 року позивачка разом чоловіком почали проживати та робити ремонт будинку.

20 квітня 2016 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить нерухоме майно, а саме: домоволодіння №20 по вул.. Руднича у м. Дніпрі. Спадкоємцями після його смерті є вона та сини від попереднього шлюбу - ОСОБА_3, ОСОБА_4, які належним чином прийняли спадщину звернувшись до приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_5

Позивачка зазначає, що за спільні кошти подружжя вона із чоловіком облаштовували та ремонтували будинок №20 по вул.. Руднича у м. Дніпрі, що при істотного збільшення вартості даного будинку. Відповідачі із батьком ОСОБА_6 не спілкувались, не допомагали ремонтувати та облаштовувати вищевказаний будинок, не приймали участі в утриманні будинку.

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на обґрунтування позовної заяви, позивачка просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 житловий будинок з усіма надвірними спорудами за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Руднича, буд. 20; виділити ідеальні частки з майна, що є у спільній сумісній власності ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку з усіма надвірними спорудами за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Руднича, буд. 20, та визнати за ОСОБА_6 право власності на ? частину житлового будинку з усіма надвірними спорудами за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Руднича, буд. 20.

Позивачка в судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не зявились. Їх представник за довіреністю ОСОБА_2, в судовому засіданні проти вимог позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні.

Третя особа приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі (а.с.146).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 суду пояснили наступне.

Свідок ОСОБА_7 зазначив, що живе по сусідству із родиною ОСОБА_6. Спочатку по сусідству жили батьки покійного чоловіка позивачки, які купили будинок і почали його добудовувати, вистроївши коробку, покривши дах. Потім померла мати покійного ОСОБА_6, а батька до себе забрала сестра. У спірному будинку поселився ОСОБА_6, який і продовжував роботи з будівництва будинку. У ОСОБА_6 були два сина, яких з 2009 року жодного разу не бачив на подвірї дому.

Свідок ОСОБА_8, яка є сусідкою позивачки пояснила, що ОСОБА_1 поселилась у спірному будинку в 2009 році, після того як батька померлого чоловіка забрала до себе сестра, а мати померла. Позивачка разом із чоловіком облаштовували будинок: перекрили дах, вставили вікна, внутрішні роботи проводили, провели газ до будинку. Фундамент вже був збудований колишніми господарями батьками покійного чоловіка.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що знала родину ОСОБА_6 із 1976 року. Її чоловік працював разом із батьком покійного чоловіка позивачки. Дружили родинами. Батьки померлого придбали приватний будинок по вул.. Руднична, 20, який вони добудовували збудувавши фундамент, звівши стіни, покрили дах. В останнє вона була в будинку перед тим як захворів ОСОБА_12.

Свідок ОСОБА_11 вказав, що був знайомий із померлим ОСОБА_6 із 1990 року, так як разом працювали. Приблизно у 2004 році він допомагав йому перекривати дах будинку батька. Після цього часу у будинку не був.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що був знайомий із ОСОБА_6 по роботі. Дружили родинами. Будинок на вул.. Рудничій належав його батькам. Наприкінці 2013 року був в будинку та бачив виконані внутрішні роботи в будинку.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні. Повний текст складений 31 травня 2017 року.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року).

Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України.

Суд, вислухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено шлюб (а.с.12).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.09.2015 року ОСОБА_6 став власником житлового будинку розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Руднича, буд. №20 (а.с.19).

Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

20 квітня 2016 року ОСОБА_6 помер (а.с.130). Після його смерті спадщину прийняли його дружина ОСОБА_1 та сини ОСОБА_4, ОСОБА_13 (а.с.124,133,138).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно ст.. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, встановлено, що ОСОБА_14 помер 24.02.2015 року, після його смерті спірний будинок успадкував його син ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.09.2015 року.

У відповідності до ч.2 ст.1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, фактично житловий будинок №20 по вул..Руднича у м. Дніпрі як спадкоємцю ОСОБА_6 став належати починаючи із 24.02.2015 року, тобто з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_14, та по 20.04.2016 року - моменту його смерті. Тому, враховувати збільшення вартості спірного будинку належить саме у період із 24.02.2015 року по 20.04.2016 року.

Суд критично ставиться до наданих позивачкою квитанцій, товарних чеків, доставочних листів, специфікації, рахунки-фактури у підтвердження проведених робіт та облаштувань спірного будинку, так як з них неможливо встановити які саме роботи були виконані, та товар було придбано задля ремонту будинку. Крім того, вказані документи датовані 2010-м, 2012-м та 2013-м роками, в той період часу коли ОСОБА_6 ще не являвся власником спірного будинку (а.с.24-29). Інших належних, достовірних та достатніх доказів у підтвердження того, що вона своєю працею і (або) коштами приймала участь в утриманні, облагодженні, будівництві та ремонті спірного нерухомого майна позивачкою не надано.

Також, суд приймає до уваги те, що допитані судом свідки підтвердили в судовому засіданні, що дійсно за час шлюбу померлий ОСОБА_6 добудував та відремонтував спірний житловий будинок, але разом з тим, із показань свідків неможливо встановити наскільки в період шлюбу збільшилася вартість спірного майна, що є визначальним при ухваленні судом рішення.

Згідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову є безпідставними, необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст. 88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню тому сплачений позивачкою судовий збір відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9, ст. 41, ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, ст.ст. 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 11, 12, 15, 16, 20, 316-319, 321, 355, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 59-61, 88, 209, 212, 213-216, 218, 222 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання права власності, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.С. Шавула