Справа № 369/7729/14-ц
Провадження № 2/369/1176/17
РІШЕННЯ

Іменем України

03.04.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.

при секретарі Пилипець А.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 ОСОБА_2» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2014 року ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивував тим, що 27 серпня 2008 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту. За договором остання отримала кредит у розмірі 70 000 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,05% річних на строк користування 80 місяців. Банк зобовязання перед відповідачем виконав у повному обсязі. У порушення норм закону та умов договору відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки. У звязку з чим ОСОБА_3 має заборгованість 1 639 568,01 грн., яка складається з непогашеного кредиту у розмірі 950 570,12 грн., несплачені відсотки в розмірі 435 113,71 грн.. Через порушення виконання умов договору банком була нарахована пеня за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 393 462,57 грн. Також вказали, що 27 серпня 2008 року у якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за яким поручитель несе солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору.

Просили суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 639 568,01 грн.; судові витрати покласти на відповідачів.

При розгляді справи позивач збільшив розмір позовних вимог. Вказали, що станом на березень 2015 року заборгованість за кредитним договором складає 136 035,73 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 2 931 969,39 грн., та складається з непогашеного кредиту 1 473 999,69 грн., несплачені відсотки 806 107,83 грн., пеня за неналежне виконання умов договору 651 861,87 грн.

Просили суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 931 969,30 грн.; судові витрати покласти на відповідачів.

У судове засідання представник позивача не зявився. Про час. День та місце слухання справи повідомлений. Направив до суду клопотання про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

У судове засіданні представник відповідачів не зявився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений. належним чином. Подав суду письмові заперечення проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову як через необґрунтованість, так і через пропуск строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, матеріали цивільних справ за участі сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що 27 серпня 2008 року між ЗАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №00010-ML-57.

П.3.2 сторони погодили, що клієнт підписанням даного договору приєднується до Умов надання кредиту, які з дати підписання цього договору є невідємною частиною договору та погоджується вважати Умови надання кредиту такими, що мають зобовязальну силу.

У п.1.1, 1.3 договору визначено, що позивач надає відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 70 000 дол.США з погашенням кредиту на умовах та в порядку передбаченому договором, зі сплатою 15,05%.

Пунктом 1.2. договору визначено, що кредит надається строком на 80 місяців, з кінцевим терміном повернення 27 квітня 2015 року (включно) або в інший термін, визначений у заяві клієнта про повне або часткове дострокове погашення кредиту або у достроковій вимозі банку відповідно до вимог, визначених цим договором та/або умовами надання кредиту й чинним законодавством України.

Позивач свої зобовязання передбачені договором кредиту виконав у повному обсязі, що підтверджено заявою на видачу готівки №420 від 27 серпня 2008 року, випискою по особовому поточному рахунку. При розгляді справи відповідачем не оспорювався факт отримання кредитних коштів.

Відповідно до п.п. 1.1, 6.2 Умов надання кредиту відповідач зобовязаний своєчасно та у повному обсязі погашати кредит в строки, визначені у графіку погашення, встановленому цим договору кредиту; також зобовязався сплачувати відсотки за користування кредитом.

Відповідно до п. 5.4 Умов надання кредиту за порушення строків виконання грошових зобовязань за договором клієнт має сплатити банку пеню за кожний день прострочення платежу, в розмірі 1% від суми простроченого платежу за умови нарахування її банком.

За ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

За ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобовязання, відповідно до положень ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Боржник вважається таким, що прострочив , якщо він не виконав своє зобовязання у строк , передбачений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до поданого суду розрахунку заборгованість ОСОБА_3 станом на 12 березня 2015 року (а.с. 144-148) становить 136 035,73 дол. США (що на день розрахунку становить 2 931 969,39 грн.), яка складається з: суми основного боргу 2 2730,92 дол. США (58 859,34 грн.), нараховані відсотки 14,84 дол. США (319,85 грн.), сума простроченого основного боргу 65 658,82 дол. США (1 415 140,35 грн.), прострочені відсотки 37 386,46 дол. США (805 787,98 грн.), пеня за прострочені платежі 30 244,69 дол. США (651 861,87 грн.).

З наданих суду документів встановлено, що ОСОБА_3 порушила визначений графік погашення заборгованості за кредитним договором, не здійснила погашення чергової частини кредиту із нарахованими відсотками.

Не погоджуючись з поданим розрахунком, за клопотанням відповідача судом була призначена експертиза.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №1141/16-45 від 26 січня 2017 року: станом на 12 березня 2015 року прострочена заборгованість ОСОБА_3 за кредитом становить 65 658,82 дол. США, строкова заборгованість за кредитом 2 730,92 дол. США; по процентам за користування кредитом: прострочена заборгованість ОСОБА_3 по процентам становить 37 386,46 дол. США, строкова заборгованість 14,84 дол. США.

Разом з тим, експертом було вказано, що поданий банком розрахунок пені не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки проведений в іноземній валюті без врахування подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Оскільки позивачем не подано суду іншого розрахунку пені, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є не обґрунтованими.

Враховуючи висновки експертизи, поданий суду розрахунок заборгованості, суд приходить до висновку, що заборгованість ОСОБА_3 станом на 12 березня 2015 року складає: за кредитом становить 65 658,82 дол. США, строкова заборгованість за кредитом 2 730,92 дол.США; по процентам за користування кредитом: прострочена заборгованість ОСОБА_3 по процентам становить 37 386,46 дол. США, строкова заборгованість 14,84 дол. США.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При розгляді справи представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову через пропуску строку позовної давності.

Так, згідно розрахунку заборгованості та поданих заперечень останні сплати ОСОБА_3 здійснювались ще в 2008 році року. Розрахунок заборгованості включає заборгованість за весь період прострочення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторони встановили строк дії договору п.1.2. договору визначено, що кредит надається строком на 80 місяців, з кінцевим терміном повернення 27 квітня 2015 року (включно) або в інший термін, визначений у заяві клієнта про повне або часткове дострокове погашення кредиту або у достроковій вимозі банку відповідно до вимог, визначених цим договором та/або умовами надання кредиту й чинним законодавством України.

Поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч. 5 зазначеної вище статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

ОСОБА_3 перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом в грудні 2008 році, у зв'язку із чим утворилася заборгованість за кредитним договором.

09 квітня 2009 року на адресу ОСОБА_3 була надіслана дострокова вимога про погашення боргу у повному обсязі протягом 30 днів, а саме погашення основного боргу в розмірі 68 440,76 дол. США, відсотків за користування коштами в розмірі 2 509,46 дол. США, пені в розмірі 69,11 дол. США.

Встановлено, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду перебувала цивільна справа за позовом ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2011 року позов задоволено та звернено стягнення на предмет іпотеки земельну ділянку, яка розташована в с.Малютянка Києво-Святошинського району Київської області вул. Дачна, 35, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного від 01.12.2006 року посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі правочинів під № 8184 та державного акту зареєстрованого в книзі записів реєстрації Державних актів на право власності на землю за № 46 площею 0,1863 га. Кадастровий номер :01:005:0059. За рахунок предмета іпотеки задовольнити позовні вимоги ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» в сумі 640 166 гр. 15 коп., що випливають з кредитного договору за № 00010 - ML - 57 від 27.08.2008 року укладеного між ЗАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» та ОСОБА_3, включаючи повернення суму кредиту, заборгованість за відсотками, пеню за порушення строків сплати відсотків. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог, просив застосувати позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина пята статті 261 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Таким чином, пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 1.9.1 кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 09 квітня 2009 року претензії (вимоги) боржнику про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевий строк виконання її умов.

У зв'язку з невиконанням вимоги від 09 квітня 2009 року банк звернувся у серпні 2014 року до суду із вимогами до боржника та поручителя про стягнення заборгованості.

Отже, з огляду на встановлені фактичні обставини та наведені мотиви суд приходить до висновку про відмову банку в задоволенні позову про стягнення заборгованості у звязку зі спливом позовної давності.

Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобовязання кредитного договору характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Встановлено, що 27 серпня 2008 року між ЗАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2 банк» та ОСОБА_4, ОСОБА_3 укладено договір поруки №00010-ML-657/П/08, за яким поручитель зобовязується відповідати в поновному обсязі перед банком за своєчасне і повне виконання ОСОБА_3 грошових зобовязань за кредитним договором.

Відповідно до п.5.1 договору порука припиняється, якщо банк протягом одного року від дня настання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором не предявить вимоги до поручителя.

Таким чином, строк основного зобов'язання (Кредитного договору) був змінений шляхом пред'явлення вимоги і на час розгляду справи настав.

У п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Крім того, листом Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи № 10-1393/0/4-12 від 27 вересня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України, статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) можна зробити висновок про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобовязання за договором поруки, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України (про визнання договору поруки припиненим, про визнання поруки такою, що припинена).

Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правовою захисту, не заборонений законом.

Оскільки строк виконання основного зобовязання настав, вимоги до поручителя ОСОБА_6 банк не предявив протягом одного року, до суду звернувся з позовом лише у серпні 2014 року, тому суд приходить до висновку, що договір поруки припинив свою дію, що є в свою чергу підставою для відмови в задоволенні позову в частині солідарного стягнення з ОСОБА_6 заборгованості.

Так, у правовому висновку Верховного суду України у постанові від 17.09.2014 у справі №6-53цс14 про стягнення заборгованості за кредитним договором зазначено, що «виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).».

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2056цс15 «вимогу до поручителя про виконання взятого ніш зобовязання має бути предявлено в межах строку дії поруки (6 місяців). Так, у справі, яка переглядається, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням. У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши 9 липня 2009 року повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання. В разі, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати. Строк виконання заявником умов кредитного договору щодо повного повернення отриманих кредитних коштів та виконання інших зобов'язань настав 19 липня 2009 року. Перебіг шестимісячного строку для пред'явлення Банком вимог до поручителя розпочався 20 липня 2009 року та закінчився 20 січня 2010 року. У вказаний проміжок часу ОСОБА_2 у будь-якій формі вимог до поручителя не пред'явив. Натомість судами встановлено, а заявником доведено, що позов Банку про стягнення заборгованості із заявника подано наприкінці 2011 року, а провадження у справі відкрито 20 січня 2012 року. Отже, заявником було доведено, а відповідачем не спростовано, що позов до поручителя подано з пропуском встановленого шестимісячного строку».

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 16, 526, 610-612, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 57-64, 88, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 ОСОБА_2» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга позивачем на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич