Справа № 352/904/16-ц
Провадження № 2/352/85/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

в складі: головуючого судді Струтинського Р.Р.

секретаря Бардюк-Кавецької Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Івано-Франківську справу за первісним позовом ПАТ „Акцент-Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання недійсним договору,-

в с т а н о в и в :

ПАТ «Акцент-Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги представник позивача за первісним позовом обгрунтовував тим, що між ПАТ „Акцент-Банк" та відповідачем 03.12.2012 року було укладено кредитний договір на суму 3600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач за первісним позовом зобов'язання виконав, а відповідач ухилився від виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 26.05.2016 року має заборгованість - 31845,47 грн., яка складається з наступного:- 3632,40 грн. - заборгованість за кредитом; - 23420,43 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2800,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією за користуванням кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500.00 грн. штраф (фіксована частина), - 1492,64 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач за первісним позовом зобов'язання стосовно повернення заборгованості не виконав.

ОСОБА_1П звернулася із зустрічним позовом до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання недійсним кредитного договору від 03.12.2012 року. Позовні вимоги мотивував тим, що кредитний договір від 03.12.2012 року, який укладений між сторонами укладено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема всупереч ст. ст. 4,11,18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» банком не було надано повної інформації про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг, правочин укладено з використанням нечесної підприємницької діяльності зі сторони ОСОБА_2, недотримання належної письмової форми укладення кредитного договору.

В судове засідання представник позивача за первісним позовом не зявився. Подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність, не заперечував проти заочного розгляду справи, позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі, просив первісний позов задоволити, зустрічний позов не визнав, просив відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви.

У судове засідання відповідач за первісним позовом не зявилася. Від представника відповідача до суду надійшла заява, в якій він просив суд розглядати справу у його відсутність, первісний позов не визнає, в задоволенні первісного позову просив відмовити, зустрічний позов підтримав повністю, просив його задоволити.

Дослідивши зібрані по справі докази, суд вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Стаття 129 Конституції України передбачає, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно частини 2статті 19 Конституції України, органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюі законами України.

Положеннями частин 1-3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до частин 1-2 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

- зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей.

Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною 1 статті 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно частини 1 статті 229 Цивільного кодексу України, істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлює, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У відповідності з вимогами частини 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції в розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про одержання субсидії, на які споживач право, або від кого може отримати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15, 23 цього Закону (частина 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом (частина 3 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За положеннями частини 5 статті11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини 5статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цьогоЗаконупро несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів»передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (частина 5 статті 18).

Отже, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цьогоЗаконупро несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

ЗастосуванняЗакону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Суд вважає необґрунтованими твердження позивача за зустрічним позовом про те, що банк перед укладенням оспорюваного договору не надав йому як споживачеві у письмовій формі інформацію про умови кредитування. Адже, в матеріалах справи міститься Анкета-Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», підписана ОСОБА_1, ОСОБА_2. Доказів, що Відповідач не мав можливості прочитати договір перед його укладенням до суду не надано. Таким чином, підписавши Анкету-Заяву відповідач за первісним позовом підтвердив, що він був ознайомлений з умовами кредитування, тарифами ОСОБА_2, які були надані позичальнику у письмову вигляді та погодився з ними, що засвідчив власним підписом.

Також необхідно звернути увагу на те, що згідно розрахунку заборгованості, вбачається, що Відповідач за первісним позовом до певного часу належним чином виконував свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що ОСОБА_1 знала про умови кредитування та визнала свої зобов'язання за договором.

Ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша кредитна установа (кредитодавець) зобов'язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачувати відсотки.

Судом встановлено, що між ПАТ „Акцент-Банк" та відповідачем 03.12.2012 року було укладено кредитний договір на суму 3600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом

Відповідач дане зобов'язання не виконав.

Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином і відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У порушення вищезазначених норм закону та умов договору відповідач ОСОБА_1 зобов'язання за вказаним кредитним договором не виконала. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідачем, станом на 26.05.2016 року має заборгованість 31845,47 грн., яка складається з наступного:- 3632,40 грн. - заборгованість за кредитом; - 23420,43 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2800,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією за користуванням кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500.00 грн. штраф (фіксована частина), - 1492,64 грн. - штраф (процентна складова).

В добровільному порядку від погашення кредитної заборгованості відмовилася .

Згідно ст.ст. 610, 611 ЦК України, невиконання зобов'язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання являється порушенням зобов'язання. В разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким чином, здобутими по справі доказами, стверджується, що позовні вимоги за первісним позовом є підставними і обгрунтованими, а отже підлягають до задоволення. В задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити, у зв»язку з її безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Також з ОСОБА_1 слід стягнути в користь ПАТ «Акцент-Банк» сплачений останнім судовий збір за подачу первісного позову у розмірі 1378 грн.

Крім того, з ОСОБА_1 слід стягнути в користь держави судовий збір за подачу до суду зустрічного позову у розмірі 640 грн.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст. ст. 213-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Первісним позовом ПАТ „Акцент-Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк», р/р 0010, , МФО 307770, 31845 (тридцять одна тисяча вісімсот сорок пять) грн. 47 коп. заборгованості за кредитним договором від 03.12.2012 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк», р/р 0001, , МФО № 307770, 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім ) грн. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання недійсним договору- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь держави (стягувач Державна Судова Адміністрація України) 640 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до Апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Тисменицький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий Р.Р.Струтинський