Справа № 716/781/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.06.2017 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Пухарєвої О.В.,

секретарів - Климус Г.В., Кулька О.М., Якимик К.В.,

з участю

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 95147,55 грн. В обгрунтування вимог посилається на те, що 08.08.2013 він, як фізична особа - підприємець передав у власність ОСОБА_2 товар (насоси та змішувачі) на загальну суму 95147,55 грн., що підтверджується видатковою накладною від 08.08.2013 № СИ-00030. В свою чергу ОСОБА_2 на підтвердження отримання товару того ж числа в присутності двох свідків видав йому боргову розписку, відповідно до якої зобов'язався розрахуватися за отриманий товар на суму 11600 доларів США ( курсу валют НБУ станом на 08.08.2013 1 долар США становить - 7.993000 грн.) до 31.12.2013. Проте станом на 31.12.2013 відповідач не здійснив жодних розрахунків з ним за отриманий товар. В подальшому, а саме 13.03.2016 позивач направив відповідачу вимогу №2 від 12.05.2016 щодо виконання грошового зобов'язання на суму 95147,55 грн., якою вимагав виконати свої зобов'язання до 24.05.2016. На зазначену дату відповідач так і не виконав свої зобовязання. Оскільки відповідач взятих на себе зобовязань не виконує, позивач просив стягнути заборгованість в сумі 95147,55 грн.

Під час розгляду справи представник позивача надав суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на користь ФОП ОСОБА_4 198058,35 грн., з яких: 95147,55 грн. сума основного боргу та 94464,51 грн. - втрат від інфляції, а також 3% річних в розмірі 8446,29 грн. Суду пояснив, що заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем в розмірі 95147,55 грн. утворилася внаслідок порушення останнім умов договору купівлі-продажу насосів та змішувачів, укладеного між ними 08.08.2013. На виконання досягнутих умов та взаємної згоди між сторонами було укладена видаткова накладна від 08.08.2013 № СИ-00030. Відповідно до укладеного договору та на підставі зазначених документів ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2І отримав товар визначений у видатковій накладні та зобовязався за нього розрахуватися, про що ОСОБА_5 додатково написав боргову розписку на підтвердження договору та отримання товару, згідно якої він зобовязався сплатити кошти за отриманий товар до 31.12.2013. Представник позивача посилався на те, що в порядку досудового врегулювання спору відповідачу направлялися вимоги щодо повернення боргу, однак вони були залишені без реагування.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала у звязку із недоведеністю. Суду пояснила, що ОСОБА_2 працював у ОСОБА_4, як реалізатор - дистрибютер без оформлення трудового договору. ОСОБА_2 отримував безоплатно товар, реалізував його на ринку за більшою вартістю, частину грошей залишав собі, а решту повертав позивачу. Боргова розписка, згідно якої позивач просить стягнути із відповідача борг не містить дати її складання, в розписці вказаний борг в сумі 11600 доларів США, а не 95147,55 грн., яку просить стягнути позивач у своїй позовній заяві. Крім того представник відповідача зазначила, що товар, зазначений у видатковій накладній ОСОБА_2 фактично не отримував, оскільки за декілька днів до складання видаткової накладної, товар, зазначений в ній був викрадений в м. Вінниці. З метою повернення коштів за викрадений товар ОСОБА_4 пізніше виписав фіктивні видаткові накладні.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, показання допитаного в якості свідка відповідача ОСОБА_2, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч.2 ст.509 ЦК України).

Приписами ч.1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 655, 656 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий, продавцем у майбутньому).

Відповідно до ст. ст. 662, 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар у строк, встановлений договором.

Згідно ч.ч.1-3 статті 692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданного товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товари та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

З приписів, встановлених ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України вбачається, що грошовим є зобовязання зі сплати коштів, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Отже, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Грошові зобовязання можуть передбачати передачу грошей як предмету договору або сплату їх як ціни договору. До грошових зобов'язань з передачі грошей як ціни договору належить зобов'язання зі сплати вартості предмета договору (речей, іншого майна, майнових прав) за договорами купівлі-продажу.

Згідно ч.2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 1ст. 58 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Звертаючись до суду за судовим захистом, навівши в позовній заяві в обґрунтування позову наявність зобовязальних правовідносин сторін, на підтвердження укладеного між сторонами договору купівлі продажу товару, прийняття кожною із сторін відповідних зобовязань та невиконання у звязку з цим відповідачем взятих на себе зобовязань за вказаним договором, суду надано складені сторонами наступні документи: видаткову накладну від 08 серпня 2013 року № СИ-00030 та боргову розписку.

ОСОБА_8 дослідженої в судовому засіданні видаткової накладної № СИ-00030 вбачається, що 08.08.2013 позивач передав, а відповідач отримав товар, а саме насоси циркулярні (в асортименті 4-х найменувань, в кількості 495 штук) та змішувачі (в асортименті 3-х найменувань, в кількості 150 штук) на загальну суму 95147,550 грн. ( а.с.5), за що в свою чергу відповідач зобовязався розрахуватися. Зазначене підтверджується підписами сторін, і цей факт відповідач ОСОБА_2 визнав в судовому засіданні.

ОСОБА_8 змісту дослідженої в судовому засіданні оригіналу боргової розписки, наданої представником позивача (копія якої міститься на а.с.6) вбачається, що ОСОБА_2 отримав від громадянина ОСОБА_4 товар на заявлену суму в розмірі 11600 доларів США для подальшої реалізації товару згідно «додатку 1». Кошти від реалізації зобовязується віддати, а також віддати в розмірі 2,5 % на залишок суми, дані кошти або товар зобовязується віддати до 31.12.2013. Розписка рахується анульованою у разі повернення лише всього боргу. Боргова розписка підписана відповідачем ОСОБА_2 в присутності двох свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_9

Допитаний в судовому засіданні як свідок відповідач ОСОБА_2 суду показав, що 08.08.2013 товар зазначений у видатковій накладній був доставлений до м.Вінниця ОСОБА_7 та розвантажений на складі без його відома. В цей же день відбулася крадіжка розвантаженого товару, у звязку із чим вони звернулися до поліції із заявою про порушення кримінального провадження. Сума викрадено товару становила 23000 доларів США. У звязку із цим в м.Чернівці на нього та ОСОБА_7 розписали викрадений товар згідно накладної, яку підписав він та ОСОБА_4 Також він написав розписку без дати про зобовязання повернути кошти за товар або товар по зазначеній накладній на половину товару, який викрали у м. Вінниця. Під «додатком 1» в розписці розуміється видаткова накладна від 08.08.2013. Вказав, що товар на вказану суму під реалізацію він не отримував. Він змушений був підписувати зазначені документи за умови повернення ним цього боргу для забезпечення гарантії подальшого співробітництва з ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав суду, що являється директором торгового дому «Аква-Груп», знайомий із позивачем та являється його діловим партнером. Був присутнім під час написання боргової розписки ОСОБА_2 в 2013 році, яка була написана в приміщенні заводу «Кварц» по вул.. Головній в м.Чернівці. Під час написання розписки ОСОБА_2 не заперечував отримання ним товару. Свідок вказав, що здійснив свій підпис в розписці, яка була написана ОСОБА_2

Приписами ст.51 ЦК України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Судом встановлено, що у відповідності до ч.2 ст. 50 ЦК України 26.04.2010 зареєстровано право на підприємницьку діяльність фізичної особи підприємця ОСОБА_4 ( а.с.7).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною особою та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЩІК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Дослідивши вищезазначені докази, суд вважає, що наявність підпису позивача ФОП ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 на видатковій накладній та борговій розписці (обставина, яка визнана відповідачем) підтверджує їх волевиявлення, щодо вчинення правочину шляхом набуття та зміни цивільних прав та обов'язків. При цьому боргова розписка, надана позивачем (незалежно від найменування документа та відсутності дати її складання) є підтвердження існування між сторонами договірних зобовязань та укладеного договору.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що дії сторін (передача позивачем товару відповідачу та прийняття товару відповідачем за видатковою накладною та зобовязання відповідача віддати кошти від реалізації чи повернути товар до 31.12.2013 свідчать про виникнення між особою, яка здійснює підприємницьку діяльність - ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2 правовідносин поставки та укладення правочину в письмовій формі з встановленням конкретного строку оплати товару.

Разом з цим суд вважає, що доводи відповідача про неотримання ним даного товару не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так свідок ОСОБА_7 показав суду, що за тиждень перед написанням розписки він разом із експедитором ОСОБА_10 доставили товар (насоси, сантехніку) зі складу в м.Чернівці до м. Вінниці, де розвантажили товар в гаражі, який був розташований при вїзді в цей населений пункт. Даний товар був призначений для жінки на імя ОСОБА_8. ОСОБА_8 була домовленість, що після розвантаження товару, вони зустрінуться із нею на АЗС для передачі коштів за товар. Сума товару складала 23000 доларів США. Однак вказана жінка не зявилася на зустріч. Під ранок до них приїхали ОСОБА_6, ОСОБА_6, який був начальником служби охорони та ОСОБА_2, які виявили відсутність товару, в гаражі. Свідок вказав, що ОСОБА_4 обвинувачував його та ОСОБА_2 у викраденні товару. В подальшому, в м. Чернівці йому та ОСОБА_2 було запропоновано написати розписки про повернення боргу за викрадений товар. У звзку із складними сімейними обставинами, відповідальність за його борговими зобязаннями взяла на себе його мати ОСОБА_11Л, яка 07.08.2013 уклала нотаріально посвідчений договір позики, а ОСОБА_2 написав боргову розписку за другу частину товару, викраденого в м. Вінниця, якого він фактично не отримував.

Відповідно до абз.2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Так в п.12 постанови Пленуму ВС України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено: « зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).»

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до зазначеного суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_7 стосовно заперечення факту вчинення правочину між позивачем та відповідачем (зокрема неотримання відповідачем товару, зазначеного у видатковій накладній) оскільки вони є недопустимими доказами в розумінні ч.2 ст. 59 ЦПК України.

Досліджені в судовому засіданні копії витягу з кримінального провадження №0001282, протоколу прийняття усної заяви ОСОБА_10 про вчинене кримінальне правопорушення від 27.07.2013, відповіді адвокату ОСОБА_3 про стан досудового розслідування у даному кримінальному провадженні від 27.12.2016 суд також не приймає до уваги, оскільки внесення відомостей до ЄРДР та порушення кримінального провадження по факту заволодіння шахрайським способом невстановленою особою на імя ОСОБА_8 25.07.2013 товару у вигляді сантехніки, що знаходилася в гаражному приміщенні в с. Зарванці Вінницького району та області, не є документальним підтвердженням факту викрадення саме того товару, що зазначений у видатковій накладній №СИ-00030 від 08.08.2013 (відповідного асортименту, кількості, ціни та вартості).

Інших належних та допустимих доказів, зокрема вироку чи рішення суду, яким встановлено обставини вчинення крадіжки в м. Вінниця товару, зазначеного у видатковій накладній № СИ-0030 від 08.08.2013 року суду не надано.

Таким чином, заперечуючи факт отримання 08.08.2013 відповідачем товару, в спростування факту вчинення правочину між сторонами та наявності заборгованості у відповідача перед позивачем, відповідач не підтвердив ці обставини певними, передбаченими законом засобами доказування.

Виходячи з аналізу ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк.

З огляду на встановлені обставини за результатами досліджених в судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що передача позивачем товару відповідачу за видатковою накладною та прийняття товару відповідачем за борговою розпискою, які надані позивачем, є самостійними підставами для виникнення обовязку у відповідача здійснити розрахунок за отриманий товар.

Оскільки відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, а позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, підтверджену, видатковою накладною в розмірі 95147,55 грн., то суд вважає, що зазначена позовна вимога обґрунтована та підлягає задоволенню. Отже з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за договором поставки в розмірі 95147,55 грн.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних та 3% річних суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з ч.1,2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається із змісту боргової розписки відповідач взяв на себе грошове зобов'язання повернути позивачу кошти за товар зазначений в додатку 1 (видатковій накладній) в розмірі 11600 доларів США. Тобто в зобов'язанні відповідача за договором поставки визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, оскільки умовами цього договору передбачено розрахунок у доларах США.

Вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-ХІІ, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги про стгнення з з відповідача на користь позивача інфляційних втрат.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України також встановлено за умови, що боржник прострочив виконання грошового зобов'язання, обов'язок сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте в зобов'язанні відповідача за договором поставки (борговій розписці) визначено інший розмір процентів, а саме 2,5%. Оскільки позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 8446,29 грн., суд у відповідності до принципу диспозитивності, встановленого ст.11 ЦПК України, обмежений у можливості виявляти свою ініціативу, не може вийти за межі заявлених позовних вимог та самостійно визначити розмір заборгованості, про стягнення якої позивач не просить.

З цих підстав позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних щодо грошового зобов'язання задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задволених позовних вимог.

Згідно наданих суду квитанцій позивачем сплачено 1980,59 грн. судового збору. Позовні вимоги задоволено в розмірі 48,04 %, отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 951,48 грн. ( 1980,59* 48,04=951,48) судового збору.

На підставі ст.50 ч.2, ст.206 ч.1, ст.207 ч.2, ст.208 ч.1 п.2, ст.218 ч.1, ст. 509 ч.1, ст.ст. 524, 525, 526, 530, 533-535, 625, ст.626 ч.1, ст.ст. 628,638, 662,663, ст.692 ч.1-3, ст.712, керуючись ст.ст. 3,10,11, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, заборгованість в сумі 95147,55 грн. ( девяносто пяти тисяч ста сорока семи гривень 55 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 витрати повязані із сплатою судового збору в розмірі 951,48 грн. (девятсот пятидесяти одної гривні 48 копійок).

Рішення набирає законної сили через 10 днів з часу проголошення, якщо сторони не подадуть апеляційну скаргу на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Чернівецької області через Заставнівський районний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. Пухарєва