УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Гулька Б.І., Журавель В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Таращанського районного суду Київської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 9 червня 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 675 грн 37 коп. зі сплатою 12 % річних строком на 12 місяців. Оскільки позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання утворилась заборгованість у розмірі 15 537 грн 23 коп., яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 21 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що банк звернувся до суду після спливу позовної давності, про застосування якої заявив відповідач ( ч. 4 ст. 267 ЦК України), оскільки строк дії кредитної картки виданої ОСОБА_4 закінчився у червні 2007 року, останній платіж позичальником здійснено у червні 2007 року, а з даним позовом до суду банк звернувся у березні 2016 року.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також суди вірно не взяли до уваги посилання позивача на встановлення позовної давності тривалістю 5 років згідно п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, оскільки у заяві позичальника від 9 червня 2006 року домовленість сторін щодо збільшення позовної давності відсутня, вказані Умови не містять підпису відповідача, а, відтак, їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, від 1 липня 2015 року № 6-757цс15, від 4 листопада 2015 року № 6-1926цс15, від 4 листопада 2015 року № 6-1926цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Також слід зазначити, що з огляду на відсутність погодження сторонами збільшення позовної давності, внесення відповідачем останнього платежу у лютому 2013 році, як зазначає позивач, не спростовує факт пропуску позивачем позовної давності, оскільки з даним позовом банк звернувся у березні 2016 року.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

Б.І.Гулько

В.І.Журавель