Справа № 344/2257/17
Провадження № 2/344/1856/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1,

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 315 960 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне.

Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що 19.05.2000 року ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 кошти в сумі 12 000 доларів США , про що був укладений договір безвідсоткової цільової позики від 19.05.2000 року та про що відповідач дав відповідну розписку про отримання коштів від 17 травня 2001 року, оригінали яких міститься в матеріалах справи. Позика надавалась для придбання обєкту нерухомості - квартири в м. Івано-Франківську. Сторони є рідними сестрами.

Відповідно до п.3.1 договору, строк надання позики за даним договором становить 15 років з моменту підписання сторонами даного договору, проте в будь-якому випадку сума позики підлягає поверненню за першою вимогою позикодавця.

Пунктом 4.2 договору встановлено, що позика підлягає поверненню в готівковій формі у гривневому еквіваленті по курсу НБУ, який буде встановлений на момент повернення позики, або предявлення вимоги позикодавцем.

Вимогу про повернення суми позики було передано позичальнику 16.09.2016 року. Про факт отримання даної вимоги відповідач розписалася на звороті розписки про отримання позики.

Станом на 01.02.2017 року сума позики в розмірі 315 960,00 грн. (курс долара США до гривні на дату предявлення вимоги становив 26,33 грн. за 1 долар) не повернута, що визнається сторонами.

Враховуючи те, що на сьогоднійшній день відповідачем не здійснено жодних дій по погашенню заборгованості, сума боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 становить 315 960, 00 грн.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобовязання боржника виконати свій обовязок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобовязанні вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непредявлення такої вимоги.

Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Факт підписання відповідачем договору, свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми.

Оскільки, примірник оригіналу договору безвідсоткової цільової позики від 19.05.2000 року та оригінал розписки про отримання позики від 17.05.2001 року позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики, суд дійшов висновку, що позика не повернута вцілому.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання субєктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

На момент звернення до суду курс НБУ становив 26,33 грн. за 1 дол. США, таким чином сума заборгованості за договором позики складає 315 960 грн.

Представник позивача, подавши до суду заяву, оригінал договору безвідсоткової цільової позики від 19.05.2000 року та оригінал розписки від 17.05.2001 року, в якій підтримав позовні вимоги, підтвердив те, що відповідачем не повернуто позивачу заборгованість за договором позики в повному розмірі - 315 960 грн.

Станом на 01.02.2017 року курс НБУ становить: 100 доларів США - 2633 грн., отож враховуючи курс НБУ, який обгрунтовував позивач на час складання позовної заяви, до стягнення підлягає сума заборгованості в розмірі 315 960, 00 грн. ( триста пятнадцять тисяч девятсот шістдесят гривень).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 315 960 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За змістом ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 3159,60 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 174, 209, 212-251 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, м.Івано-Франківськ, вул.. Сорохтея, 37 Б, кв.2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, м.Коломия, вул. Петлюри 42/22, Івано-Франківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, суму боргу за договором позики в розмірі 315960 (триста п'ятнадцять тисяч девятсот шістдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3, м.Івано-Франківськ, вул.. Сорохтея, 37 Б, кв.2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, м.Коломия, вул. Петлюри 42/22, Івано-Франківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3159,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Польська М.В.