АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 606/1909/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В.
Провадження № 22-ц/789/704/17 Доповідач - Сташків Б.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Хома М. В., Костів О. З.,

За участю секретаря ОСОБА_1

та сторін представника позивача ОСОБА_2

ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

Г.А. - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат та моральної шкоди.

В обґрунтуванні позовних вимог, позивач зазначила, що у зв'язку із невиконанням рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15 березня 2006 року, яким було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу вбачається заборгованість ОСОБА_4 перед нею, яка становить 78020 грн. боргу, 780 грн. сплаченого державного мита та 250 грн. за надання юридичної допомоги. Інфляційні витрати від простроченої суми вказує 107587,05 грн. , вважає завдану її моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. А тому, просила стягнути 176431,41 грн.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 інфляційне збільшення боргу у розмірі 529, 83 грн. та три відсотки річних за період з 01 листопада 2013 року по 02 листопада 2016 року у розмірі 7035 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено, у зв'язку із їх безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 640 грн. судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права та вказує, що суд не взяв до уваги всі в обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, з мотивів викладених у ній.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону дане рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Теребовлянського районного суду від 15 березня 2006 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 борг в розмірі 78020 грн.

На виконання вищевказаного рішення суду по справі за цивільним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу Теребовлянським районним судом видано виконавчий лист, який пред'явлено до виконання до Державної виконавчої служби Управління юстиції у м. Теребовля.

Позивачем заявлено суму боргу із якої розраховуються інфляційні витрати та 3% річних - 79050 грн., яка складається із заборгованості за договорами позики -78020 грн. (згідно рішення суду 15 березня 2006 року), державного мита, сплаченого нею при зверненні з позовом до суду - 780 грн. та витрат, понесених нею за отримання правової допомоги - 250 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, в частині стягнення інфляційних витрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустила строк позовної давності, а тому стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми підлягала за період з 01 листопада 2013 року по 02 листопада 2016 рок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частина пята статті 261 ЦК України визначає початок перебігу позовної давності у зобовязаннях з визначеним або невизначеним строком виконання.

Так, згідно із цією нормою за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд першої інстанції при ухваленні судового рішення.

Окрім того, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України сумма сплати боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов'язання визначеного в гривнях.

Із матеріалів справи вбачається що згідно розписок від 23 січня 2004 року, від 23 червня 2004 року, 26 травня 2004 року,від 15 травня 2004 року, від 01 січня 2004 року, від 10 січня 2004 року сума грошових коштів надавалася в іноземній валюті, а саме в доларах США.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору індексації не підлягає.

Оскільки рішення суду Теребовлянського районного суду від 15 березня 2006 року в цій частині не оспорювалося, то апеляційна інстанція позбавлена можливості усунути ці порушення, у зв'язку з чим, рішення суду в частині інфляційних витрат слід залишити без змін.

Що стосується заявлених позовних вимог відносно моральної шкоди, яку апелянт обґрунтовує тим ,що внаслідок не виконання рішення суду щодо стягнення в її користь заборгованості, порушено її прав, то суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними.

Так, відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, оскільки позивачем не доведено та не надано доказів, які б підтверджували спричинення їй моральної шкоди, суд першої інстанції вірно відмовив у цій частині позовних вимог.

Таким чином, всі інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а тому до задоволення не підлягають.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, дав вірну правову оцінку зібраним доказам та ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Тернопільської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_6