АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Литвинюк І.М., Міцнея В.Ф.

секретар Андрушків С.П.

з участю представника апелянта ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомПублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача з самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та позовом третьої особи на стороні відповідача з самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання іпотеки припиненою, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 березня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом доОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача з самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 26 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № Е/V07988, згідно якого позичальнику було надано кредит у розмірі 170000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 24 квітня 2017 року.

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 26 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № Е/V07988-2, відповідно до умов якого надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартира № 133 в буд. №65-а по вул.

____________________________________________________________________

22ц/794/615/2017 р. Головуючий у І інстанції Волошин С.О.

Категорія: 27 Суддя-доповідач ОСОБА_6

Червоноармійській у м. Чернівці загальною площею 56,20 кв.м, житловою площею 40,80 кв.м., яка належить ОСОБА_2 на праві власності.

У звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором станом на 7 грудня 2016 року наявна заборгованість по кредитному договору у розмірі 735 383,65 доларів США, з яких: 157 552,43 доларів США заборгованість за кредитом; 295 899,51 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 281 931,71 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

22 грудня 2010 року Шевченківським районним судом м. Чернівці договір іпотеки № Е/V07988-2 від 26.04.2007 року визнано недійсним.

21 травня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Шевченківським районним судом м. Чернівці від 22 грудня 2010 року скасовано.

Однак квартира, яка є предметом іпотеки, була продана ОСОБА_4

Позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № Е/V07988 від 26.04.2007 року у розмірі 8710,24 доларів США, що за курсом НБУ складає 227 250,16 грн. звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 56,20 кв.м, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу, в ому числі нотаріально укладеного договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем зі встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, а саме 227 250 грн будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативними-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки;

виселити ОСОБА_4 а інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки). Стягнути судові витрати.

В ході розгляду справи третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 звернулася до суду з самостійним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання іпотеки припиненою.

Ухвалою суду зазначені позови обєднані в одне провадження.

Позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що 08 червня 2011 року рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці шлюб між ОСОБА_2О та ОСОБА_5 розірвано. Від шлюбу з ОСОБА_5 є двоє малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

23 травня 2016 року ОСОБА_5 помер.

Будучи законним представником малолітніх дітей померлого ОСОБА_5 не прийняла спадщину після його смерті, подавши до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини.

Оскільки боржник за основним зобов'язанням - ОСОБА_5 помер, і у нього відсутні спадкоємці (правонаступники), зобов'язання за його кредитним договором припиняються у зв'язку з неможливістю виконання.

Квартира, яка є предметом іпотеки, на час передачі її в іпотеку була особистою приватною власністю ОСОБА_2, оскільки була куплена до шлюбу з ОСОБА_5, що відображено у іпотечному договорі.

Діти померлого як спадкоємці за законом першої черги спадкування, спадщин не прийняли, інші спадкоємці відсутні.

Вважає, що з припиненням основного зобов'язання за кредитним договором від 26.04.2007року, укладеним між ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк, внаслідок смерті божника та відсутності спадкоємців (правонаступників) обов'язки за договором іпотеки припинилися.

За викладених обставин зміна власника майна, яким є ОСОБА_4, не впливає на те, що іпотека за договором іпотеки є припиненою, оскільки боржник за основним зобов'язанням ОСОБА_5 помер, відповідно є припиненим його основне зобов'язання за кредитним договором, а відтак припиненим і похідне від нього зобов'язання - яким є іпотека.

Просила відмовити у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором від 26 квітня 2007 року №Е/У07988-2, який укладено між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк», відповідно до умов якого було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 березня 2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Позовну заяву третьої особи на стороні відповідача з самостійними вимогами щодо предмету спору ОСОБА_2 задоволено.

Визнано припиненою іпотеку за іпотечним договором від 26 квітня 2007 року №Е/V07988-2, який укладено між ОСОБА_2 та ЗА КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до умов якого передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_3у звязку зі смертю ОСОБА_5

Скасовано вжиті заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 27 грудня 2016 року, щодо накладення заборони на відчуження (арешт) майна, а саме: на квартиру загальною площею 56,20 м2, житловою площею 40,80 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норми матеріального і процесуального права, прийнятим без повного, всебічного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, належної оцінки доказів.

Свої доводи мотивує тим, що ОСОБА_2 не є належним позивачем за позовом про визнання іпотеки припиненою, оскільки вона не є стороною договору іпотеки, спірна квартира належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4, до якої перейшли всі права та обовязки за договором іпотеки.

Крім того, вважає, що підстави для припинення іпотеки відсутні, положеннями ЦК України та спеціальним законом «Про іпотеку» не встановлено такої підстави припинення іпотеки, як смерть боржника у зобовязанні. Судом першої інстанції не перевірено, чи дотримано вимог ч. 4 ст. 1273 ЦК України щодо отримання дозволу органів опіки а піклування на подання заяви про відмову від спадщини на користь малолітніх дітей.

В апеляційній скарзіапелянт просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 березня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову в задоволенні позову третьої особи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову банку та задовольняючи позов третьої особи на стороні відповідача з самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що обовязки ОСОБА_2 за договором іпотеки на спірну квартиру припинилися у звязку з припиненням основного зобовязання за кредитним договором у звязку із смертю боржника ОСОБА_5, а зміна власника нерухомого майна, яким є ОСОБА_4, не впливає на факт припинення іпотеки.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок невідповідності фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов слід задовольнити частково.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 26 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № Е/V07988, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 170 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 24 квітня 2017 року, що підтверджується копією кредитного договору та додатком до даного договору №1 (а.с. 15-19).

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 26 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № Е/V07988-2, відповідно до умов якого надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 56,20 кв.м, житловою площею 40,80 кв.м., яка належить ОСОБА_2 на праві власності, що підтверджується копією договору іпотеки (а.с. 20-22).

22 грудня 2010 року рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці договір іпотеки № Е/V07988-2 від 26.04.2007 року визнано недійсним.

Судом встановлено, що 14 квітня 2014 року у період чинності вищезазначеного рішення суду між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, за яким остання придбала спірну квартиру, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 8-9).

21 травня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Шевченківським районним судом м. Чернівці від 22 грудня 2010 року скасовано.

23 травня 2016 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 59).

ОСОБА_2, будучи законним представником малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, подала до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_9 та копією витягу зі спадкового реєстру (а.с. 60-61). Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_5, які б прийняли спадщину, немає.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобовязання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобовязанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобовязання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобовязань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобовязання (взаємні права й обовязки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобовязанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобовязанням).

Виконання забезпечувального зобовязання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобовязання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною пятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення (частина четверта статті 631 Цивільного Кодексу України).

Судом встановлено, що строк дії договору на час звернення кредитора до суду не сплинув, основне зобовязання боржником не виконане.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Отже, оскільки до ОСОБА_4 перейшло право власності на спірну квартиру під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на цю квартиру, до спірних правовідносин підлягає застосування стаття 23 Закону України «Про іпотеку» та поширення її дії на відповідачку з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV).

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 1 січня 2013 року) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку держаної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, у звязку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обовязки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Задовольняючи позов про визнання іпотеки припиненою, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що у разі смерті боржника та відсутності правонаступників кредитний договір є припиненим і право застави, що забезпечувало його виконання, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України також є припиненим.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст.ст. 1218, 1231 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України зобов'язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язане з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Перелік зобов'язань, які не входять до складу спадщини визначені ст. 1219 ЦК України, отже зобов'язання за кредитним договором та за договором іпотеки входять до складу спадщини.

За змістом статі 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, неприйняття спадщини спадкоємцями, та іншими обставинами, встановленими законом, правонаступником боржника є територіальна громада.

Отже, відсутність спадкоємців після смерті боржника у кредитному зобовязанні не є підставою для припинення зобовязання, а тому висновки суду першої інстанції щодо припинення зобовязання є помилковими та не відповідають вимогам матеріального права.

Згідно зі статтями 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до його припинення або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, у звязку з неналежним виконанням ОСОБА_5 зобовязань за кредитним договором станом на 7 грудня 2016 року наявна заборгованість по кредитному договору у розмірі 735 383,65 доларів США, з яких: 157 552,43 доларів США заборгованість за кредитом; 295 899,51 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 281 931,71 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог.

Позивачем заявлено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 8710,24 доларів США.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. І ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056- 1 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 18.8.1 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмети іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання позичальником якого- небудь із зобовязань, передбаченого кредитним договором, воно не буде виконано.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що позов банку є про звернення стягнення на предмети іпотеки є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57- 60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотеко держателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому колегія суддів враховує правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України у справах № 6-61 цс 15 від 27 травня 2015 року, № 6-1561 цс 15 від 21 жовтня 2015 року, які в силу положень статті 3607 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, що застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відтак, виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку про те, що в розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обовязково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається з п. 12 договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмету іпотеки складає 227 250 грн, будь-яких заперечень щодо указаної ціни предмету іпотеки сторони не надали, а тому суд вважає за можливе визначити зазначену ціну початковою ціною предмета іпотеки.

Щодо вимог банку про надання йому за рішенням суду права на отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких документів, то в цій частині вони є безпідставними.

Нормою ст. 38 Закону № 898-ІУ дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремогоуповноваження іпотекодавця.

У справі також встановлено, що спірна квартира надана в забезпечення кредиту в іноземній валюті, проте не використовується відповідачем як місце постійного проживання як майнового поручителя, що вбачається з довідки ОСББ «Червоноармійська, 65А» від 30 січня 2017 року (а.с. 92), згідно з якою в спірній квартирі ніхто не прописаний.

У звязку з цим вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідача ОСОБА_4 є безпідставною.

Крім того, ОСОБА_4 має у власності інше житло, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно а Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, а тому вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII до указаних правовідносин застосуванню не підлягають.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову банку та відмову у позові третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору.

Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 7158,38 грн.

Із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 704 гривні.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 березня 2017 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №Е/V07988 від 26 квітня 2007 року в розмірі 8710,24 доларів США звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_5, загальною площею 56,20 м2, житловою площею 40,80 м2, яка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем за початковою ціною 227 250 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання іпотеки припиненою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 7158 гривень 38 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 704 гривні.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: