Номер провадження: 22-ц/785/719/17
Головуючий у першій інстанції Алексєєва О. В.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Громіка Р.Д.. Драгомерецького М.М.

за участю секретаря - Бахірко А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської сільської ради Ширяївського району Одеської області, державної архітектурно-будівельної інспекції України на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 02 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Миколаївської сільської ради Ширяївського району Одеської області про визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Ширяївського районного суду Одеської області з позовом до Миколаївської сільської ради Ширяївського району Одеської області про визнання права власності за набувальною давністю посилаючись на те, що 15.11.2002 року він уклав з МП у формі ТОВ «Термо», в особі його директора - Делік І.Д. договір купівлі-продажу нежитлового приміщення - «Корівник», який розташовано за адресою АДРЕСА_1.

Вказаний договір було укладено в письмовій формі, викладено у формі договору, скріплено підписами відповідальних осіб та печаткою МП у формі ТОВ «Термо». На підтвердження та виконання досягнутих домовленостей, 16.11.2002 року він вніс в касу МП у формі ТОВ «Термо» обумовлену договором купівлі-продажу грошову суму у розмірі 120 тисяч гривень, про що йому відповідачем було видано квитанцію № 46 до прибуткового касового ордера.

Крім цього, того ж дня, тобто 16.11.2002 року, вказане майно передано йому на підставі акту прийняття-передачі. 18.11.2002 року він звернувся до Ширяївської філії КП «ОМБТІ та РОН», де йому виготовили технічний паспорт на придбану нежитлову будівлю, після чого він, вважаючи себе власником вказаного майна, розпочав відкрито та безперервно користуватись ним, а саме використовував в якості складу.

В жовтні 2015 року з приводу реєстрації своїх прав на вищевказану нежитлову будівлю - «корівник», позивач звернувся до реєстраційної служби Ширяївського РУЮ, однак державним реєстратором було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації його права власності. Вважає, що захист його прав власності можливий із застосуванням ст. 344 ЦК України, тобто шляхом визнання права власності за набувальною давністю. На підтвердження заявлених вимог посилався на додані до позовної заяви письмові докази.

Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 02 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, визнано за ОСОБА_3 за набувальною давністю право власності на нежитлову будівлю - «корівник», який розташований за адресою АДРЕСА_1, дійсною інвентаризаційною вартістю 468613,00 грн.

Вважаючи рішення суду незаконним заступник керівника Роздільнянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської сільської ради Ширяївського району Одеської області, ДАБІ України звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 02 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити, судові витрати за подання апеляційної скарги стягнути з позивача.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 15.11.2002 року між позивачем ОСОБА_3 та МП у формі ТОВ «Термо» в особі його директора Делік І.Д. укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення «корівник», який розташований за адресою АДРЕСА_1. Вказаний договір укладено в письмовій формі та скріплено підписами відповідальних осіб та печаткою МП у формі ТОВ «Термо». Оригінал вказаного договору додано до матеріалів цивільної справи. Відповідно до досягнутих домовленостей, вартість об'єкту продажу за згодою сторін встановлено у сумі 120000 грн., які 16.11.2002 року сплачені позивачем в касу МП у формі ТОВ «Термо», що підтверджується квитанцією № 46 до прибуткового касового ордера від 16.11.2002 року на суму 120 000 грн..

Крім цього, на підтвердження досягнутих домовленостей, 16.11.2002 року вказане майно було передано ОСОБА_3, про що сторонами складено акт прийняття-передачі від вказаного числа, оригінал якого також додано до позовної заяви. 18.11.2002 року Ширяївською філією КП «ОМБТІ та РОН» на ім'я ОСОБА_3 виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю - «корівник».

Протягом 2002-2015 років ОСОБА_3 відкрито та безперервно користується вказаною нежитловою будівлею, використовуючи, зокрема, в якості складу сільгосппродукції, що підтверджено довідкою Миколаївської сільської ради Ширяївського району.

У жовтні 2015 року позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про реєстрацію права власності на вказаний корівник, проте рішенням від 09.10.2015 р. йому було відмовлено у зв'язку із неможливістю встановити належність приміщення заявнику.

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст.13); прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55).

Згідно положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Згідно положень ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Згідно з положеннями ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, встановлені у ст.203 ЦК України.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ст.207 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти … правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою ст. 206 цього Кодексу.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ст. 209 ЦК України).

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Враховуючи наведене, суд встановив, що позивач добросовісно заволодів предметом позову, та відкрито, безперервно володіє ним протягом тринадцяти років. Судом також встановлено, що нерухоме майно - корівник не піддавався самочинним перебудовам, про що свідчить довідка експерта Томяк Т.Г., на час розгляду справи судом не обтяжений, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 24.11.2015 р.

За викладених обставин колегія суддів ввжає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на порушення судом норм матеріального та процесуального права, відсутність доказів підтвердження права власності у ТОВ «Термо» та права на відчуження об'єкту купівлі-продажу, неврахування судом рекомендацій щодо форми та змісту правочину, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верхвного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, недотримання норм земельного законодавства ст. 120 ч. 6 Земельного кодексу України, порушення інтересів держави в особі ДАБУ України та органів місцевого самоврядування щодо розпорядження обєктами права комунальної власності, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки правовідносини стосуються права власності які виникли до вступув законну силу цивільного кодексу та інших нормативних актів, на які посилається апелянт.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950). Ст. 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності, як основне і невідчужуване право людини. Ст. 1 Першого протоколу, прийнятого у Парижі 20.03.20152 року встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім цього, Конституцією України (41) передбачено, що кожен має право володіти , користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Крім цього, відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Ст. 321 передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Заявлені позовні вимоги і оскаржуване рішення суду стосується давності користування об'єктом нерухомого майна.

Доводи апелянта в частині новоствореного майна, самочинного будівництва чи недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, є безпідставними, що не підлягають застосуванню у данних правовідносинах.

15.11.2002 року - ОСОБА_3 купив, а МП у формі ТОВ «Термо» продало нежитлову будівлю - «Корівник», розташований за адресою АДРЕСА_1.

Вказаний договір було укладено між сторонами в письмовій формі, скріплено підписами та печаткою МП у формі ТОВ «Термо». Відповідно до укладеного договору, ОСОБА_3 вніс в касу МП у формі ТОВ «Термо» обумовлену суму коштів, про що було видано квитанцію до прибуткового касового ордера. Вказані документи додано до матеріалів справи.

Сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору та відбулось його повне виконання. В період з листопада 2002 року по теперішній час позивач безперервно та відкрито користується майном.

Стосовно тверджень апелянта щодо відсутності у продавця повноважень на відчуження вказаного об'єкту нерухомого майна, то вони не відповідають дійсності.

Нежитлова будівля - «корівник», розташований за адресою АДРЕСА_1, належав КСП «Прогрес» Ширяївського району Одеської області, правонаступником якого було ТОВ «Прогрес» Ширяївського району.

Під час реформування аграрного сектора економіки та паювання майна, переданого у колективну власність, вказаний корівник було включено під № 41 до переліку майна, призначеного для погашення боргів.

01.10.2002 року між ТОВ а/ф «Прогрес» та МП у формі ТОВ «Термо», було складено акт звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого визначено розмір заборгованості ТОВ а/ф «Прогрес» перед МП у формі ТОВ «Термо» у сумі 123398,00 грн., а 24.10.2002 року, ТОВ а/ф «Прогрес» в особі директора ТОВ Ткаченко І.С. та головного бухгалтера Ткач Л.С. передало МП у формі ТОВ «Термо» в рахунок погашення заборгованнсоті, визначеної в акті звірки взаємних розрахунків від 01.10.2002 року, корівник у кількості 1 шт. вартістю 120000 грн. тобто об'єкт нерухомого майна, про який йшлося вище. Копія акту звірки та прийому-передачі додаються.

Таким чином, в результаті вищевказаних дій, МП у формі ТОВ «Термо» фактично набуло прав володіння, користування та розпорядження нежитловою будівлею - «Корівник», розташований за адресою АДРЕСА_1, тобто на момент його продажу 15.11.2002 року, діяло правомірно.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської сільської ради Ширяївського району Одеської області, державної архітектурно-будівельної інспекції України - відхилити.

Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 02 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький