Справа №591/1539/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/991/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 травня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду із позовом, в якому після уточнення, ОСОБА_3 просила суд: визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти в сумі 94 847,82 грн. отримані за автомобіль CHEVROLET Lacetti, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3; поділити вказані квартиру та грошові кошти, відступивши від засад рівності часток подружжя, а саме грошові кошти в сумі 94 847,82 грн. залишити у власності ОСОБА_4, визнати за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини даної квартири, а за ОСОБА_4 право власності на 1/4 квартири; 3) вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги мотивує тим, що з 06.10.2007 року по 21.04.2016 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу нею та відповідачем було придбане нерухоме та рухоме майно, зокрема: 21.08.2012 року двокімнатна квартира АДРЕСА_2 за 269243,00 грн., згідно договору купівлі продажу право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_4 і автомобіль НОМЕР_2, який було продано відповідачем 29.09.2015 року за 8300,00 доларів США. Частина коштів від продажу автомобіля відповідачем була використана на погашення кредиту, а решта у розмір 94847,82 грн. залишилась у ОСОБА_4, якою останній розпоряджався на власний розсуд. Вказане майно набуте за час шлюбу, тому належить їм на праві спільної сумісної власності.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13.05.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове про задоволення позову, вирішити питання судових витрат.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що договір дарування від 03.08.2012 року є неналежним доказом оскільки даний договір є нікчемним, оскільки не був нотаріально посвідчений. Крім того, відповідач без згоди позивача продав автомобіль, приховавши даний факт. Вказує, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, і, відповідно до положень СК України, підлягає поділу у заявлених в позові частках.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити. В судому засіданні позивач визнала, що колишній чоловік сплатив за квартиру гроші отримані від своєї сестри, а оскільки гроші витрачені на спільні інтереси сімї, вважає ці гроші їх спільною сумісною власністю.

Відповідач та його представник вважають рішення законним і просили відхилити апеляційну скаргу, залишивши рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана за кошти отриманні відповідачем від ОСОБА_5 і тому належить особисто ОСОБА_4, а кошти від продажу автомобіля, який відбувся під час перебування сторін у шлюбі, були використані відповідачем в інтересах сімї.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 06.10.2007 року по 21.04.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду (а.с. 6, 44).

Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 03.08.2012 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з приводу поділу домоволодіння та присадибної ділянки № 9 по вул. Будівельній с. Сад Сумського району, Сумської області, згідно якої, зокрема, ОСОБА_5 отримала у власність 280 тис. грн. (а.с. 42), що еквівалентно 35 тис. дол. США внаслідок сплати грошової компенсацію за належні їй 3/8 частини спадкового майна, яке знаходиться за адресою: вул. Будівельна, 9, с. Сад Сумського району Сумської області.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.08.2012 року ОСОБА_4 під час шлюбу з позивачем була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 за 269 243,00 грн. (а.с. 9-10), куди остання вселилася разом із дітьми і мешкає до цього часу, здійснивши 11.09.2013 року за адресою розміщення спірної квартири реєстрацію свого місця постійного проживання.

З нотаріально посвідченої заяви від 21.08.2012 року, вбачається, що ОСОБА_3 надає згоду ОСОБА_4 на придбання спірної квартири за договором купівлі-продажу, що укладається в інтересах сімї.

Отже, переконливими доказами доведено, що дана квартира купувалася в інтересах сімї, і тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Щодо дарування відповідачеві грошових коштів в сумі 35 доларів США, то місцевий суд в порушення матеріального закону прийшов хибного висновку, визнав доведеними обставини належності квартири відповідачу, оскільки це майно було придбано за подаровані сестрою гроші на підставі представленого відповідачем договору дарування.

Згідно з договором дарування грошових коштів від 03.08.2012 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 280 000,00 грн.

Проте договір дарування грошових коштів від 03.08.2012 року в силу ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним правочином, оскільки не був нотаріально посвідчений відповідно до вимог ч. 5 ст. 719 ЦК України (а.с. 41).

В судому засіданні позивач визнала, що дійсно спірна квартира купувалася за гроші отримані від сестри колишнього чоловіка, але вважає, що це гроші були отримані і використані на спільні інтереси їх сімї, а том розуміє виникнення у неї зобовязання щодо їх повернення.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Як визначено частиною 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки до другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використовується ів інтересах сімї.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Як встановлено в судовому засіданні і це не оспорюється сторонами по справі, що дійсно від ОСОБА_5 були отримані грошові кошти у розмірі 280 тис. грн. відповідачем ОСОБА_4, які були використані ним для придбання в інтересах сімї спірної квартири, яка до цього час використовується для їх проживання.

Оскільки квартира є спільної сумісною власністю колишнього подружня і це право презумується викладеними нормами Сімейного кодексу України, бо відповідач інших доказів доведеності його особистої власності на ці гроші відповідно до ст. 10,60 ЦПК України суду не надав, а таким чином не спростовано ствердження позивача з цього приводу.

Що стосується позовних вимог щодо поділу грошових коштів від продажу спірного автомобіля, то слід зазначити наступне.

У період перебування сторін в шлюбі було придбано автомобіль НОМЕР_2, який було зареєстровано 10.09.2013 року за ОСОБА_4, та передано під заставу банку в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 11.09.2013 року укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ АБ «Укргазбанк», за яким ОСОБА_3 виступала фінансовим поручителем (а.с. 11, 43, 88, 89).

Повне виконання вказаного кредитного зобовязання ОСОБА_4 відбулося 29.09.2015 року, шляхом сплати останнього платежу у розмірі 84 266,18 грн., який було внесено з розрахунку отриманого від продажу цього автомобіля, який відбувся 29.09.2015 року згідно довідки-рахунка ААЕ№304988 від 29.09.2015 року, виданої ТОВ «Автотехстандарт» (а.с. 43).

Продаж вказаного автомобіля відбувся 29.09.2015р. за 8300,00 доларів США і ці обставини визнані сторонами, а з урахуванням курсу валют НБУ на цей день (за 100 доларів США - 2158,84грн.) це еквівалентно 179183,72грн.

В рішенні Зарічного районного суду м. Суми від 21.04. 2016 року, яке набрала законної сили, яким розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зазначено, що сімейні відносини між ними припинені з жовтня 2015 року і спору про місце проживання дітей між сторонами немає.

Аналогічні обставини щодо окремого проживання позивача разом з дітьми зазначено у рішенні Зарічного районного суду м. Суми від 03.11.2015 р., яким вирішено заявлений позивачем до суду 05.10.2015 р. спір щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, які проживають з матірю.

Отже, колегія суддів визнає, що з 05.10.2015 р. подружжя, т.т. до розірвання шлюбу в судовому порядку, стали проживати окремо і не мали спільного доходу.

Доводи відповідача про те, що грошові кошти в сумі 94847,82 грн., які залишились від продажу автомобіля, придбаний за часи шлюбу і є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та був реалізований без згоди позивача, використано в інтересах сімї за 5 днів після продажу автомобіля, оскільки до квітня 2016 року вони проживали разом, спростовується наведеними вище рішеннями суду (відповідачем не оскаржені ), а тому є належними письмовими доказами про доведеність в суді обставин окремого проживання подружжя з 05.10.2015 року.

Доказів, відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, про використання їх в інтересах сімї останнім не надано.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як передбачено у ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Способи та порядок поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя визначено статтею 71 цього Кодексу.

З урахуванням норми ч.4 ст. 65 цього Кодексу у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Через відсутність домовленості між сторонами про порядок поділу майна, запропонований позивачем, колегія суддів, враховуючи пояснення позивача проте, що на даний час відповідач сплачує аліменти у повному обсязі і ці обставини були заявлені у позові як обставини, за яких вона просила відступити від засад рівності часток при поділу спільного майна, приходить до наступного.

Оскільки предметом розподілу є двокімнатна квартира, а автомобіль продано без згоди другого подружжя, колегія суддів визнає за необхідне здійснити розподіл спільного майна подружжя шляхом визнання за кожною стороною право власності на 1/2 ідеальну частку квартири і стягнути на користь позивача половину суми від залишку грошових коштів після продажу автомобіля і повернення коштів за кредитним договором, укладеного в інтересах сімї, що становить 47423,91 грн. в якості грошової компенсації від реалізації спільного майна без згоди позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Отже, через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову, а саме про визнання права власності по 1/2 ідеальній частці за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на двокімнатну квартиру №105, розташовану на сьомому поверсі девятиповерхового будинку № 36 по вул. Черепіна в м. Суми, загальною площею 48,2 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м., та про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації у розмірі 47423,91 грн. в рахунок відшкодування вартості її частки у праві спільної сумісної власності від продажу автомобіля CHEVROLET моделі Laceti 1,6, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 5032,85 грн. у відшкодування фактично понесених судових витрат за подання позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 травня 2017 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати право власності по 1/2 ідеальній частці за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на двокімнатну квартиру №105, розташовану на сьомому поверсі девятиповерхового будинку № 36 по вул. Черепіна в м. Суми, загальною площею 48,2 кв.м., житловою площею 28,1 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 47423 (сорок сім тисяч чотириста двадцять три) грн. 91 коп. в рахунок відшкодування вартості її частки у праві спільної сумісної власності від продажу автомобіля CHEVROLET моделі Laceti 1,6, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у відшкодування фактично понесених судових витрат за подання позову та апеляційної скарги в сумі 5032,85 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: