АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2354/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про поновлення на роботі
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів : Колтунової А.І., Кругової С.С.,

за участю секретаря - Радченко Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Шпалер» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 01.07.2010 року він працював у ТОВ «Світ Шпалер» на посаді вантажника. За час роботи сумлінно виконував покладені на нього обов'язки, не допустив жодного дисциплінарного проступку. 25.08.2016 року йому було запропоновано написати заяву про звільнення за власним бажанням, від чого він категорично відмовився. Жодна інша посада йому запропонована не була. 26.08.2016 року йому повідомили про те, що він вже не працює в ТОВ «Світ Шпалер», у зв'язку з тим, що його звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. В той же день йому було видано на руки трудову книжку з відповідною відміткою. Копію наказу від 25.08.2016 року про звільнення надано не було. Вважає, що відповідачем порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, оскільки його не було ознайомлено з наказом про звільнення, не надано його копію. Наголошує на тому, що ним не було допущено прогулу, у зв'язку з чим, звільнення його з посади є незаконним та безпідставним. Просив визнати незаконним наказ від 25.08.2016 р. № 1 про звільнення, поновити його на роботі на посаді вантажника. Стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, суму завданої моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що відповідачем не надано суду доказів, які були витребувані за його клопотанням судом. Наполягає, що акти від 17.08.2016 року та від 18.08.2016 року, всупереч ст. 149 КЗпП України складені без присутності позивача, чим порушено порядок притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Звертає увагу, що на час видачі позивачу трудової книжки, в ній зроблено запис про звільнення на підставі наказу №1, а не №10 який надано суду, що свідчить про його незаконність та складення вже після заповнення трудової книжки. Зазначає, що відповідачем не надавалось позивачу копії наказу про накладення стягнення та наказу про звільнення. Посилається на порушення судом першої інстанції ст. 173, 176, 157 ЦПК України.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно запису № 11 від 01.07.2010 р. в трудовій книжці НОМЕР_1 - ОСОБА_1, відповідно до наказу № 4 від 01.07.2010 року, прийнятий на посаду вантажника до ТОВ «Світ Шпалер». Із запису № 12 трудової книжки вбачається, що, відповідно до наказу № 1 від 25.08.2016 року, ОСОБА_1 звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул (а.с. 6-8).

Відповідно до акту від 17.08.2016 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 17.08.2016 року з 14-00 по 18-00 год. Від надання пояснень ОСОБА_1 відмовився, на підтвердження чого складено акт від 18.08.2016 року (а.с. 26, 27).

Наказом № 10 від 25.08.2016 року ОСОБА_1 звільнено за порушення трудової дисципліни, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Від ознайомлення з наказом про звільнення ОСОБА_1 відмовився, на підтвердження чого складено акт від 25.08.2016 року. Крім того, складено акт від 25.08.2016 року про те, що ОСОБА_1 відмовився від підпису у книзі обліку руху трудових книжок про отримання ним трудової книжки (а.с. 28, 29, 30)

Як вбачається з Акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 20-01-4315/1515 виявлено порушення, а саме: не забезпечено достовірний облік виконуваної працівником роботи. Так, відповідно до наданого табелю обліку робочого часу за червень 2016 року 27.06.2016 року напередодні святкового дня Конституції, робочий час ОСОБА_1 повинно було скоротити з 8 до 7 годин. Інших порушень не встановлено (а.с. 31-45).

З наявної в матеріалах справи копії Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, вбачається, що ОСОБА_1 відмовився від підпису в отриманні трудової книжки, про що складено акт /а.с. 69-70/.

Відповідно табелю обліку робочого часу, наданого відповідачем, вбачається, що 17.08.2016 року ОСОБА_1 фактично відпрацював 4 години /а.с. 71/.

На підставі п. 4 ст. 40 КЗпП, власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. З урахуванням цього визначення в п. 4ст. 40 КЗпП того, що до поняття прогулу належить і відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, не містить будь-яких дефектів юридичного характеру.

Для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП важливо, щоб були докази, які з вірогідністю підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (зміни).

Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка поважності причин здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Поважними причинами є такі причини, що виключають вину працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров'я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Крім того, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3,4,7,8 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1,148,149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувались вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільнені ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За змістом ст. ст. 40, 41 КЗпП України підставами для звільнення працівника згідно, зокрема, з п. 4 ст. 40 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування позовних вимог та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що був відсутній на робочому місті з 17 серпня 2016 року тому, що з 15 серпня 2016 року знаходився у відпустці.

Між тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 подавав заяву про надання йому відпустки та що таку заяву було задоволено адміністрацією та видано відповідний наказ керівника підприємства.

Представник позивача пояснював, що ОСОБА_1 повідомив адміністрацію про намір піти у відпустку, однак із наказом про надання йому відпустки він ознайомлений не був, виїхав в інше місто із родиною.

На підтвердження перебування його у відпустці за згодою адміністрації ОСОБА_1 надав ксерокопію табелю обліку робочого часу (а.с. 102), однак судова колегія не приймає вищевказаний документ в якості доказу, оскільки копія такого табелю не посвідчена належним чином, її походження невідомо.

Відповідно до копії табелю обліку робочого часу, наданої відповідачем, вбачається, що 17.08.2016 року ОСОБА_1 фактично відпрацював 4 години. Вказана копія засвідчена належним чином (а.с. 71).

Посадочні документи на потяг на ім'я ОСОБА_1 підтверджують, що 17.08.2016 року позивач знаходився поза межами м. Харкова, отже був відсутній на робочому місці.

ОСОБА_1 звертає увагу, що табель обліку робочого часу містить відомості про те, що він був присутній на роботі 18 та 19 серпня 2017 року, в той час, як він і в ці дні був відсутній на роботі, вказує, що на час видачі позивачу трудової книжки, в ній зроблено запис про звільнення на підставі наказу № 1, а не № 10, який надано суду.

В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що вказані відомості були помилково внесені до табелю, а ОСОБА_1 у вказані дати також був відсутній на роботі; номер наказу про звільнення «№1» у трудовій книжці також зазначено помилково, проте з вимогами про виправлення такої помилки ОСОБА_1 не звертався.

Згідно з вимогами ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

ОСОБА_1 посилається на те, що в порушення вказаної норми, йому не було запропоновано надати такі пояснення, оскільки з 17 серпня 2016 року він перебував у відпустці.

Між тим, матеріали справи містять акт ТОВ «Світ Шпалер» від 18 серпня 2016 року про відмову ОСОБА_1 від дачі пояснень з приводу його відсутності на робочому місці 17 серпня 2017 року. Представник відповідача пояснив суду, що в телефонному режимі ОСОБА_1 було запропоновано надати вказані письмові пояснення щодо вчиненого ним дисциплінарного проступку.

Крім того, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Отже при доведеності порушення працівником трудової дисципліни, не відібрання у нього письмових пояснень з приводу своєї відсутності на роботі, не може бути підставою для визнання наказу про звільнення позивача незаконним.

При обранні виду стягнення відповідачем було враховано, що ОСОБА_1 вже притягувався до дисциплінарної відповідальності за прогул.

Так, актом від 02.08.2016 року встановлено відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 02.08.2016 року з 14-00 по 18-00 год. (а.с. 22).

Від надання пояснень щодо причин відсутності на робочому місці ОСОБА_1 відмовився, про що було складено акт від 03.08.2016 року (а.с. 23).

Наказом № 9 від 03.08.2016 року до ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, від ознайомлення з яким ОСОБА_1 відмовився, про що було складено акт від 03.08.2016 року (а.с. 24, 25). Зазначений наказ ОСОБА_1 не оспорює.

Позивач вказує на те, що відповідачем не було виконано вимоги ухвали суду першої інстанції про витребування доказів. Між тим, з пояснень представника відповідача вбачається, що надати документи, які були витребувані судом на даний час не надається можливим, оскільки триває процедура ліквідації ТОВ «Світ Шпалер», первинні документи передані ліквідатору, який знаходиться в іншому місті.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - А.І. Колтунова

С.С. Кругова