Справа №461/4084/17
Провадження №2/461/1143/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору недійсним

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним кредитний договір № P29/712/70008 від 22.12.2014 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що при укладенні оспорюваного кредитного договору мав місце обман, який полягав у тому, що відповідач недотримався Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168. Зазначає, що позивача під час укладення договору не було ознайомлено з його умовами, договір складено дрібним шрифтом, що унеможливило позивача належним чином ознайомитися з текстом кредитного договору. Вважає, що відповідачем незаконно встановлено щомісячну плату за кредитне обслуговування. Окрім того, стверджує, що вказане у кредитному договорі третейське застереження є недійсним, оскільки на час укладення такого договору ЗУ «Про третейські суди» містив заборону щодо розгляду третейськими судами справ щодо захисту прав споживачів. Також зазначив, що у кредитному договорі відповідачем завищено розмір пені, який не відповідає вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів». Тому, просить позов задоволити.

У судове засідання позивач та його представник не зявилися, у прохальній частині позовної заяви та в заяві, доданої до позову (а.с.12), просили розгляд справи проводити без їх участі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила. Зокрема зазначила, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування, про що свідчить його підпис у довідці-повідомленні. Стверджує, що плата за обслуговування кредитної заборгованості не суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» та затвердженому графіку платежів. Вказала, що оскільки позивач не належить до кола субєктів господарювання та отримав кредитні кошти як фізична особа, до вказаного договору не можуть застосовуватися положення ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». Щодо третейського застереження вказаного у договорі зазначила, що відповідач не звертався до третейського суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши думку представника відповідача, вивчивши матеріали позову та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.12.2014 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Р29.712.70008, згідно якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 5929,00 грн. строком на 36 місяців з кінцевим строком повернення до 22.12.2017 року, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов'язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами і комісіями згідно з умовами цього договору та додатком № 1 від 22.12.2014 року до даного договору, який становить його невід'ємну частину.

Пунктами 1.4 та 1.6 кредитного договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 11,0 % річних від залишкової суми кредиту. Процентна ставка є стабільною і не може змінюватися без попереднього повідомлення та погодження позичальника. Плати за кредитне обслуговування, передбачені цим договором, є стабільними і не можуть змінюватися.

Окрім того, п. 1.5 кредитного договору встановлено сплату позичальником банку щомісячну плату за кредитне обслуговування в розмірі 4,4500 % від початкової суми кредиту.

У своїй позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що відповідачем не проведено переддоговірної роботи щодо ознайомлення позивача з умовами кредитування. Однак, суд вважає такі твердження позивача необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі кредитні умови мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна; податковий режим сплати податків; переваги та недоліки пропоновані схем кредитування.

Відповідно до п.5.1 оспорюваного кредитного договору позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений; ознайомився з тарифами банку і згідний з ними; умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

З пункту 5.6 кредитного договору вбачається, що згідно постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року реальна річна процентна ставка складає 175,8%, абсолютне значення подорожчання кредиту складає 10079,73 гривень. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов'язань відповідно до п.2.1 договору.

Також, з довідки-повідомлення, власноручно підписаної ОСОБА_3, він підтвердив, що кредитодавець 22 грудня 2014 року до підписання кредитного договору надав йому у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 5929 грн.; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача готівкова (видача коштів з каси кредитодавця) та безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування переваги (проценти нараховуються на залишок кредиту), недоліки (мінімальний вік позичальника із довідкою про доходи 21 p., без довідки про доходи 23р.; орієнтовна сукупна вартість кредиту складає 10079,73 грн.

Кредитний договір Р29.712.70008 від 22.12.2014 року містить інформацію як про суму кредиту (п. 1.1), так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та відсоткову ставку (п.1.4).

Таким чином, дані про подорожчання кредиту позивачу були відомі під час укладення оспорюваного договору, як і були відомі всі інші умови кредитного договору, тому підстав вважати, що відповідач ввів в оману позивача щодо вартості кредиту є безпідставними.

Що ж стосується покликань позивача про незаконність встановлення відповідачем плати за обслуговування кредитної заборгованості, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Пунктом 8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Тобто, форма витрат у вигляді плати за обслуговування кредитної заборгованості визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливим. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Проаналізувавши вищевказані норми Законів, суд вважає, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсним.

Зазначений висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-80цс12), від 25 вересня 2013 року (справа № 6-80ц13) і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості є чітко визначеною фіксованою сумою, тобто згідно п.1.5 кредитного договору встановлена у розмірі 4,45% від суми початкового кредиту, то така умова не суперечить як положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, а відтак твердження позивача в цій частині є також необґрунтованими.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Суд вважає, що визначення третейського застереження в кредитному договорі вчинено поза правовідносинами, що регулювалися Законом України «Про третейські суди» на час укладення кредитного договору. Разом з тим, вказане застереження не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, а в силу ст.ст. 27, 215 ЦК України є нікчемним.

Щодо покликань позивача про невідповідність вимогам ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розміру встановлених банком штрафних санкцій (пені), суд зазначає наступне.

З даного Закону вбачається, що такий регулює договірні відносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи-суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» (справа № 1-12/2013 від 11 липня 2013 року), преамбулу вищезгаданого Закону Україниу взаємозв'язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Оскільки позичальник неналежить до кола вищеперелічених суб'єктів та отримав кредитні кошти як фізична особа, а не як підприємець, тому до вищезгаданого кредитного договору не можна застосувати вимоги зазначеного Закону, що стосуються обмеження розміру пені.

Таким чином, дана вимога позивача є необґрунтованою та безпідставною.

Окрім того, суд зазначає, що статтею 6 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем.

В судовому засіданні встановлено також та не спростовано стороною позивача, що ОСОБА_3 не скористався наданим йому правом, встановленим Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у тому числі, з графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив, а зміст договору не порушує його законних прав та інтересів, суд вважає вимоги позивача безпідставними, так як такі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в підтвердження позовних вимог, тому суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позову, а відтак вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати на підставі ст.88 ЦПК України необхідно віднести за рахунок держави.

Керуючись ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ЗУ «Про третейські суди», ст.ст.203, 215, 230, 627, 638, 1054, 1167 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Зубачик Н.Б.