Р І Ш Е Н Н Я І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 червня 2017 року місто Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді при секретаріОСОБА_1 ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є обєктом права сумісної власності подружжя та за зустрічним позовам ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільно нажитого майна та стягнення компенсації,

встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила розділити спільне майно подружжя наступним чином: виділити їй та визнати за нею право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та залишити квартиру в спільному користуванні з ОСОБА_4, холодильник «LG» вартістю 3000 грн., кондиціонер «Saturn Bio» вартістю 2500 грн., меблевий гарнітур вартістю 1000 грн., мультиварку «Редмонт» вартістю 600 грн., відеокамеру «GVC» вартістю 300 грн., а всього виділити їй майна на загальну суму 89 930грн., стягнути з відповідача різницю вартості виділеного їй майна, в розмірі 5250 грн., стягнути з відповідача на її користь 1/2 частини боргового зобов'язання непогашеної частки кредиту в розмірі 7974,34 грн., відповідачу виділити 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та залишити у спільному користуванні з Позивачем, пральну машинку «Арістон» вартістю 4500 грн., мікрохвильову піч «Самсунг» вартістю 1500 грн., ноутбук «Самсунг» вартістю 3200 грн., телевізор «LG» діагональ 42 дюйма, вартістю 5000 грн., шафу купе кутову вартістю 3200 грн., а всього виділити на загальну суму 99 930 грн. Стягнути з відповідача понесені нею судові витрати в розмірі 1893 грн. 60 коп. Також просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2.

В листопаді 2016 від відповідача ОСОБА_4 до суду надійшла зустрічна позовна заява (а.с.50-55) та заперечення на первинні позовні вимоги. ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, передати 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 у власність позивачу по первинному позову, стягнути на його користь компенсацію вартості квартири у сумі 193560,50 грн., стягнути витрати на правову допомогу та сплачений судовий збір. В своїх запереченнях на первинний позов відповідач вказав, що квартира АДРЕСА_3 є спільно набутим майном подружжя, так як вона придбана в період шлюбу, квартира АДРЕСА_1 є його особистою власністю, так як була набута ним внаслідок безоплатної приватизації, з переліком майна, що зазначила позивач він не згоден, так як не все майно є спільно набутим.

Ухвалою суду від 20.01.2016 об'єднано в одне провадження позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 з первісними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю.

В судовому засідання позивач по первісному позову та його представник позов підтримали, просили його задовольнити, вимоги за зустрічним позовом позивач не визнала, просила відмовити в їх задоволенні.

Відповідач та її представник в судовому засіданні проти первісного позову заперечували, вимоги за зустрічним позовом підтримали та просили їх задовольнити.

Як вбачається зі змісту первинної позовної заяви позивач ОСОБА_3 в обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що квартира №25 за адресою вул. Центральна (Леніна) буд.6 м. Дніпрорудне Запорізької області є спільно набутим майном подружжя так як вказана квартира була отримана у власність ОСОБА_4 шляхом приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Право власності за ОСОБА_4 було зареєстровано 01 квітня 2011 року на підставі рішення шостої сесії Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області 31 березня 2011 року. Таким чином зазначена квартира в розумінні ч.5 ст. 61 СК України, що діяла на час придбання квартири, є об'єктом права спільної сумісної власності тому ОСОБА_3 має право на визнання за нею права власності на 1/2 частини вказаної квартири.

Крім того позивач ОСОБА_3 зазначила, що квартира №58 за адресою вул. Перемоги, буд.109 м. Запоріжжя придбана хоча і під час шлюбу, але за її особисті кошти які вона отримала в дар від свого батька для придбання квартир для себе. В доказ своїх вимог ОСОБА_3 надала до суду розписку від 11 квітня 2015 року відповідно до якої вона отримала від свого батька ОСОБА_5 гроші в сумі 15000 (п'ятнадцять) тисяч доларів США для придбання для себе квартири.

Також позивач ОСОБА_3 зазначила, що під час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано холодильник «LG», кондиціонер «Saturn Bio», меблевий гарнітур, мультиварку «Редмонт», відеокамера «GVC», пральну машинку «Арістон», мікрохвильову піч «Самсунг», ноутбук «Самсунг», телевізор «LG» діагональ 42 дюйма, шафа купе кутова. З урахуванням того, що відповідач по первинному позову ОСОБА_4 самостійно забрав деякі речі, вона просила виділити їй із спільного майна ті речі, що залишив їй відповідач по первинному позову ОСОБА_4: холодильник «LG» вартістю 3000 грн., кондиціонер «Saturn Bio» вартістю 2500 грн., меблевий гарнітур вартістю 1000 грн., мультиварку «Редмонт» вартістю 600 грн., відеокамеру «GVC» вартістю 300 грн., а всього виділити їй майна на загальну суму 89 930грн.

Як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 позовні вимоги по первинному позову не визнав, в обґрунтування своєї позиції заявив, що квартира №25 за адресою: вул. Центральна (Леніна) буд.6 м. Дніпрорудне Запорізької області є його особистою власністю, так як він набув у власність квартиру шляхом приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Тому ця квартира є його особистою власністю, а не спільною тому не підлягає розподілу між подружжям. Щодо квартири №58 за адресою вул. Перемоги, буд. 109 м. Запоріжжя, то на думку ОСОБА_4 ця квартира є спільною власністю подружжя, так як вона була придбана під час спільного життя подружжя у шлюбі. При цьому ОСОБА_4 вказав, що в вказаній квартирі він не зареєстрований та не проживає. Щодо вимог позивача по первинному позову ОСОБА_3 по розподілу побутової техніки та меблів, ОСОБА_4 зазначив, що не заперечує про розподілу побутової техніки та майна за варіантом визначеному ОСОБА_3

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини. Позивач та відповідач зареєстрували шлюб 18 вересня 2010 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №83 (а.с.60).

Від даного шлюбу народилась донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. На час розгляду справи малолітня дочка залишилась мешкати з позивачем.

Починаючи з травня 2016 року між сторонами припиненні шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2016 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.65).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 01.04.2011 року ОСОБА_4 є власником квартири №25 за адресою: вул. Центральна (Леніна) буд. 6 м. Дніпрорудне Запорізької області. ОСОБА_4 набув у власність квартиру шляхом приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі рішення шостої сесії Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області 31 березня 2011 року (а.с.109).

Відповідно до кредитного договору №500518389 від 25 вересня 2014 позивач по первинному позову ОСОБА_3 уклала з ПАТ «Альфа Банк» отримала кредитні кошти в розмірі 20011 грн. строком на 60 місяців з обов'язком повернути кредитні кошти шляхом сплати щомісячно платежі в розмірі 684 грн. 78 грн. (а.с.25). Після припинення шлюбних відносин з травня 2016 року ОСОБА_3 сплачено банку 17180 грн., що підтверджується відповідними квитанціями та розрахунком заборгованості. Сума не погашеного боргового зобов'язання перед ПАТ «Альфа Банк» по кредитному договору на 01.06.2017р. складає 19843,93 грн.

Згідно наданої до суду відповіді начальника кадрового забезпечення Головного управління національної поліції в Запорізькій області від 09.12.2016 року за №3031/3/01/2-16 ОСОБА_4 20.07.1983 р/н. проходив службу в органах внутрішніх справ Запорізької області безперервно з 20.05.2005 року до 06.11.2015 року на відповідних посадах. З 07.11.2015 року до теперішнього часу перебуває на посаді старшого слідчого слідчого управління Головного управління національної поліції в Запорізькій області та надана довідка про грошове забезпечення ОСОБА_4 від 09.12.2016 року № 254.

Відповідно до наданих до суду копії трудової книжки ОСОБА_3 свою трудові діяльність почала з оформленні на роботу ПАТ «Альфа-банк» з 26.05.2014 року. В періоди з 29.01.2015р. по 19.11.2015р., в період з 29.01.2015р. по 25.10.2015р. отримувала грошову допомогу по безробіттю. Починаючи з 25.02.2016 року по теперішній час працювала на різних посадах в різних організаціях (а.с.28-31).

Згідно наданої суду копії розписки від 11 квітня 2015 року укладеної від імені ОСОБА_3 вбачається, що остання отримала у свого батька ОСОБА_5 гроші в сумі 15000 (п'ятнадцять тисяч) доларів США для покупки собі квартири. (а.с.145).

Згідно квитанції №12686 від 20.02.2015 р. ОСОБА_5 придбав 12000 доларів США (а.с.140).

Згідно квитанції №3 від 21.03.2015р. ОСОБА_5 придбав 2200 доларів США (а.с.143).

Відповідно наданої до суду копії Договору на обслуговування від 30 квітня 2015 року укладеного між ОСОБА_3 (замовник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 (виконавець), предметом договору є проведення виконавцем комплексу послуг, що має за ціль покупку замовником або його довіреною особою 2х кімнатної квартири (будинку), що іменується в подальшому «об'єкт» в м. Запоріжжя з орієнтованою ціною 325500 грн. (а.с.10).

Згідно наданої до суду копії Угоди про наміри від 30 квітня 2015 року, укладеної між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), вбачається домовленість між сторонами про укладення договору купівлі-продажу АДРЕСА_5 за визначеною сторонами ціни квартири.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 08.05.2015 року ОСОБА_3 є власником квартири № 58 за адресою вул. Перемоги, буд. 109 м. Запоріжжя (а.с.12-15).

Згідно до наданих суду витягів з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважений на виконання функцій держави або місцевого самоврядування ОСОБА_4 здійснив подання декларацій свого та своєї дружини ОСОБА_3 майнового стану за період 2015 рік, 2016 рік (а.с. 186-208).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 підтвердив, що подарував своїй дочці ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 15000 (п'ятнадцять тисяч) доларів США для придбання нею квартири для себе. Факт передачі коштів він з ОСОБА_3 оформили розпискою. Після чого ОСОБА_3 залишила у нього на зберігання отримані кошти. Пошуками квартири займалась ОСОБА_3, з цією метою вона особисто від свого імені укладала з ріелторами угоди, всі розрахунки, що пов'язанні з покупкою квартири здійснювала ОСОБА_3, за ті кошти що він їй надав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є матір'ю ОСОБА_4 31 квітня 2016 року її син ОСОБА_4 повідомив про своє бажання придбати квартиру, тому вона вирішили подарувати йому гроші на придбання квартири. 31 квітня об 17 годині він прибув до неї в смт. Михайлівку Михайлівського району Запорізької області і вона надала йому 4000 (чотири тисячі) доларів США. За яку суму купувалась квартира вона не знає, коли саме була куплена квартира вона також не знає.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що він є батьком ОСОБА_4 31 квітня 2016 року її син ОСОБА_4 повідомив про своє бажання придбати квартиру, тому він вирішив подарувати йому гроші на придбання квартири. 31 квітня 2015 року об 17 годині ОСОБА_4 прибув до нього в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області і він надав йому 4000 (чотири тисячі) доларів США. За яку суму купувалась квартира він не знає, коли саме була куплена квартира він також не знає.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи, покази свідків щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що первинний позов підлягає задоволенню частково, в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити у зв'язку з недоведеністю.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними доказами відповідно до ст.58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.59 ЦПК України). Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 23-25 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч.1 ст.360- 1 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У постанові Верховного Суду України у справі 6-2333цс15 викладена правова позиція, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України (у справі № 6-612цс15) відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_6 та квартира АДРЕСА_1 були набуті в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Проте в даному випадку доказуванню підлягає, окрім часу придбання спірного майна, джерело його набуття.

Суд приймає до уваги пояснення ОСОБА_3 що їх щомісячний сукупних дохід за період укладення шлюбу до придбання квартири був менше прожиткового мінімуму, в зв'язку з чим подружжя було неспроможним самостійно придбати квартиру через невеликий розмір спільних доходів подружжя. Ця обставина підтверджується наданою суду довідкою про грошове забезпечення ОСОБА_4 від 09.12.2016 року №254 та копією трудової книжки ОСОБА_3, якими доводиться мінімальних дохід подружжя.

Також судом приймається до уваги покази свідка ОСОБА_5 про надання ним ОСОБА_3 грошей на придбання квартири АДРЕСА_6 для себе, так як ця обставина підтверджується наданою суду розпискою про отримання грошей від 11 квітня 2015 року, та приймає до уваги його покази в той частині, що ОСОБА_3 займалась самостійно вибором квартири, укладала самостійно угоди та проводила розрахунки по цим угодам, так як ці покази підтверджуються відповідними письмовими доказами.

При цьому Суд не приймає до уваги пояснення відповідача по первинному позову ОСОБА_4 про те що він отримував від своїх батьків гроші в розмірі 8000 (вісім тисяч) доларів США та витратив їх на придбання квартири АДРЕСА_6, так як останній зазначені юридично важливі обставини не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст.ст. 10, 60 ЦПК України).

Судом встановлено, що відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік та 2016 рік ОСОБА_4 не зазначав в деклараціях наявність у своїй власності (особистої чи спільної) квартири АДРЕСА_6, та не вказував, що в 2015 році він отримав у подарунок від своїх батьків грошові кошти в розмірі 8000 (вісім тисяч) доларів США.

Також суд критично відноситься до показів свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та не приймає їх до уваги про те, що вони кожен окремо від іншого надали ОСОБА_4 гроші в сумі 4000 (чотири тисячі) доларів США на придбання квартири, і ці кошти були витрачені ОСОБА_4 на придбання квартири а не інші потреби, так як ці покази свідків в сукупності суперечливі між собою та належними і допустимими доказами не підтверджуються, крім того суперечать іншим доказам по справі. Свідки зі сторони ОСОБА_4 не можуть достовірно стверджувати про цільове витрачання коштів в розмірі 8000 (вісім тисяч) доларів США, які були надані ОСОБА_4, обмежуючись лише припущенням, що ОСОБА_4 отримані кошти витратив на покупку квартири.

Матеріалами справи та показами свідка ОСОБА_5 підтверджуються пояснення позивача ОСОБА_3 про те, що квартира АДРЕСА_7 вибиралась нею особисто та придбана за її особисті кошти, отримані від її батька ОСОБА_5

В доказ того, що квартира АДРЕСА_7 придбавалась ОСОБА_3 для себе особисто Суд приймає до уваги і пояснення відповідача по первинному позову ОСОБА_4 який пояснив, що з моменту придбання вищевказаної квартири в ній були зареєстровані лише ОСОБА_3 та їх дитина. Він в квартирі не реєструвався, а був зареєстрований в квартирі №25 за адресою: вул. Центральна (Леніна) буд. 6 м. Дніпрорудне Запорізької області.

Доказів, що спірна квартира придбана і за кошти відповідача по первинному позову ОСОБА_4 суду не надано. Наявність вищезазначених доказів та показів свідків в сукупності дає підстави для обґрунтованих сумнівів щодо можливості виникнення спільних коштів подружжя необхідних для придбання квартири АДРЕСА_6.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що спірна квартира придбана позивачем по первинному позову ОСОБА_3 хоч і за період перебування сторін у шлюбі, проте джерелом придбання цієї квартири були власні кошти ОСОБА_3, отримані нею від її батька.

Що стосується вимог позивача за первинним позовом ОСОБА_3, то суд вважає, що позивач належними та допустимими доказами довів своє право особистої власності на спірну квартиру. Разом з тим, відповідачем по первинному позову ОСОБА_4 суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог ОСОБА_3 щодо придбання квартири АДРЕСА_2, та не здобуто таких доказів і ході судових засідань.

Таким чином, встановивши, що придбання спірної квартири АДРЕСА_6 відбулось хоча в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі але в зв'язку з ненаданням доказів відповідачем ОСОБА_4 на підтвердження її купівлі за спільні кошти подружжя, суд, вирішуючи спір, дійшов висновку, що спірна квартира не є спільним сумісним майном подружжя.

У зв'язку із вищевикладеним, суд вважає, що спірна квартира АДРЕСА_6 не є об'єктом спільної сумісної власності сторін, а є особистою приватною власністю ОСОБА_3, а отже позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_6 за позивачем по зустрічному позову задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог позивача по зустрічному позову ОСОБА_3 щодо виділення їй та визнання за нею право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_8 та залишення квартири в спільному користуванні з ОСОБА_4, то суд вважає що в цій частині слід відмовити в задоволенні позову. Так як зазначені юридично важливі обставини позивач не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Як було встановлено, вказана квартира була набута відповідачем по зустрічному позову ОСОБА_4 внаслідок приватизації в порядку визначеним Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Таким чином вбачається, що квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_4 не внаслідок спільних зусиль подружжя, а шляхом реалізації ОСОБА_4 свого права, визначеного Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Позивачем по первинному позову ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів того, що ця квартира набула статусу спільно набутого внаслідок спільних зусиль чи вкладень подружжя. Тому суд, вирішуючи спір, дійшов висновку, що спірна квартира не є спільним сумісним майном подружжя, а так позовні вимоги позивача ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_9 за позивачем по первинному возову задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні також з'ясовано, що в період шлюбу позивачем по первинному позову ОСОБА_3 укладено кредитний договір №500518389 від 25 вересня 2014 року із банківською установою ПАТ «Альфа-банк» на суму 20011 грн. строком на 60 місяців з обов'язком повернути кредитні кошти шляхом сплати щомісячно платежі в розмірі 684 грн. 78 грн.

Згідно положень ч.4 ст.65 СК України та положень п.24 Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язанням, що виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до змісту ст.65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Суд приймає до уваги пояснення ОСОБА_3 щодо укладання нею кредитного договору в інтересах сім'ї на поточні потреби сім'ї та погашення цього кредиту за рахунок зарплатні, що отримував ОСОБА_4. Як вбачається з матеріалів цивільної справи на час укладання кредитного договору сторони знаходились у шлюбі. Відповідно до графіку погашення ОСОБА_3 зобов'язана щомісячно проводити сплату щомісячного платежу в розмірі 684 грн. 78 грн. Згідно інформації, що міститься в трудовій книжці ОСОБА_3 остання в період з 29.01.2015р. по 19.11.2015р., та в період з 29.01.2015р. по 25.10.2015р. не працювала, а лише отримувала грошову допомогу по безробіттю. Враховуючи, що в вказаний період ОСОБА_3 фактично знаходилась на утриманні ОСОБА_4, але в цей період будь яких заборгованостей по оплату кредиту ОСОБА_3 не мала, тому суд приймає пояснення ОСОБА_3 щодо обізнаності відповідача про наявність кредитних зобов'язань та погашення їх за рахунок заробітної плати відповідача. Таким чином документального підтверджуються пояснення ОСОБА_3 щодо погашення кредитних зобов'язань за рахунок зарплатні, що отримував ОСОБА_4 Крім того ОСОБА_3 надала до суду квитанції з яких вбачається, що вона з моменту припинення шлюбних відносин з травня 2016 року продовжувала самостійно сплачувати щомісячні платежі по кредитному договору. За таких обставин суд вважає доведеними вимоги позивача ОСОБА_3 щодо стягнення з відповідача по первинному позову 1/2 частини коштів сплачених нею на погашення боргових зобов'язань, тобто з травня 2016 року по час ухвалення рішення.

Судом приймається до уваги, що на момент припинення шлюбних відносин між сторонами існувала заборгованість з кредиту станом на 01 травня 2015 року в сумі 14906 грн., та враховуючи, що при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, то сума такої заборгованості підлягає поділу між сторонами порівну. Враховуючи, що ОСОБА_3 з 01.05.2016 року до 01.06.2017 року сплатила самостійно заборгованість по кредитному договору в розмірі 17180 грн., то з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 1/2 частина самостійно сплаченої ОСОБА_3 заборгованості за період з 01.05.2016р. по 01.06.2017 року в розмірі 8590 грн. (17180/2=8590 грн.) та 1/2 частини боргових зобов'язань, що підлягає сплаті в розмірі 9921,97 грн. (19843,93/2=9921,97 грн.), а всього 18511,97 грн..

Щодо вимог позивача по первинному позову ОСОБА_3 по розподілу побутової техніки та меблів, суд вважає за необхідним в цій частині позовних вимог відмовити яз підстав недоведеності наявності такого майна та його вартості. Відповідач по первісному позову ОСОБА_4 заперечував щодо обсягу та вартості майна, яке було зазначено ОСОБА_3, при цьому позивачем по первинному позову ОСОБА_3 не надано суду жодних доказів наявності та вартості майна, що вказувалось нею як спільно набуте. Таким чином в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України,

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_10.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 ? частини боргових зобов'язань в розмірі 18511,97 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділення ? частки квартири №25в будинку №6 по вул. Центральній у м. Дніпрорудне, виділенні частини рухомого майна - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільно нажитого майна, виділ частки та стягнення компенсації - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 991 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання скарги до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О.Ю.Бойко