АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Волошиної В.М., Музичко С.Г.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Мадоран» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мадоран», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

Справа №755/32576/14-ц
Апеляційне провадження:22-ц/796/3234/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гаврилова О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у грудні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом, який уточнював під час судового розгляду, і остаточно просив стягнути з відповідача заборгованість по оплаті праці у сумі 4 277грн. 26 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 425грн. 25коп., компенсацію за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки у сумі 2 106грн. та судові витрати, до яких включено оплату правової допомоги, у розмірі 9 800грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 21 січня 2013 року його було прийнято на роботу у ТОВ «Мадоран» на посаду бармена, однак протягом усього періоду роботи він працював на посаді офіціанта з погодинною оплатою роботи та бонусами відповідно до штатного розпису. Наказом № 41-к від 27 травня 2013 року його було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. Однак, відповідач не провів належного розрахунку у день звільнення та не видав трудову книжку.

Крім того, позивач посилався на те, що протягом періоду з 21 січня 2013 року по 27 травня 2013 року, коли він працював на посаді офіціанта, йому не надавалася щорічна основна відпустка за фактично відпрацьований час з моменту прийняття на роботу до дати звільнення, а також не була виплачена компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки у день звільнення.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на порушення його законних трудових прав, звинувачення у протиправному діянні, якого він не вчиняв, необхідність звільнитись із займаної посади, невиплата частини заробітної плати, нездійснення фактичного розрахунку при звільненні та розміщення службою безпеки неправдивого оголошення, яким було принижено його честь і гідність, порушено ділову репутацію, призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, він був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обмежити себе у спілкування із родичами та друзями, у нього були відсутні кошти на організацію відпочинку, оздоровлення, виникло

- 2 -

безсоння, тривожний психічний стан, нервовість, він втратив душевний спокій та рівновагу, не міг вести звичний для себе спосіб життя. Таку зміну укладу його життя, він оцінює на суму 10 000грн. моральної шкоди.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 1 грудня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ «Мадоран» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 4 277грн. 26коп., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 425грн. 25коп., без утримання з цих сум передбачених законом податків та інших обов'язкових платежів при її виплаті, витрати на правову допомогу в розмірі 5410грн. 24коп., а всього 10 112грн. 75коп. В іншій частині позову відмовлено та вирішено питання судових витрат.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року в задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ТОВ «Мадоран» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, поклавши судові витрати на позивача.

Відповідач посилається на порушення судом процесуального права, так як після початку розгляду справи по суті суд прийняв заяву позивача про зміну підстав позовних вимог. Крім того, суд не прийняв до уваги висновок, що міститься у листі Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області, про виплату позивачу заробітної плати за весь період його роботи у відповідача.

Також відповідач зазначає про неможливість з об'єктивних причин виконати вимогу експерта про надання оригіналів документів, так як таку вимогу відповідач не отримував, а суд не мав підстав ставити під сумнів підпис позивача у відомостях про видачу заробітної плати за березень 2013р.

Також відповідач вважає незаконним та необґрунтованим рішення суду в частині задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки при частковому задоволенні позовних вимог витрати не були розподілені з урахуванням їх пропорційності, при цьому в матеріалах справи відсутні ухвали про допуск до участі у справі визначених осіб, які надають правову допомогу.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги за адресою, зазначеною у апеляційній скарзі (с.с.156, 162, 176, 185 т.2), жодного разу свого представника у судове засідання не направив, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 21 січня 2013р. позивач працював у відповідача на посаді бармена.

Наказом № 41-к від 27 травня 2013р. позивача звільнено з 27 травня 2013р. за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було надано належних та допустимих доказів у підтвердження виплати позивачу заробітної плати за березень-травень 2013р. та компенсації за невикористану відпустку при його звільненні.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

Частиною 1 статті 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно

- 3 -

в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У підтвердження своїх посилань про неотримання заробітної плати за березень-травень 2013р., позивач надав суду першої інстанції виписку із банківського рахунку, згідно якої після 12 березня 2013р. на рахунок позивача відповідачем грошові кошти не перераховувалися.

Також позивачем була надана відповідь Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області від 4 жовтня 2013р., згідно якої з наданих відповідачем інспекції документів вбачається, що позивачу нараховувалася заробітна плата за період з березня по травень 2013р.

Відповідачем надані суду першої інстанції документи у підтвердження нарахування позивачу заробітної плати за період з березня 2013р. по квітень 2013р. та компенсації за невикористану відпустку, а також відомості про виплату заробітної плати за березень 2013р.

При цьому, доказів у підтвердження виплати позивачу заробітної плати за квітень-травень 2013р. та компенсації за невикористану відпустку при звільненні відповідачем суду першої інстанції надано не було.

Враховуючи, що позивач заперечував свій підпис у наданих відповідачем відомостях про отримання заробітної плати за березень 2013р., суд призначив судово-почеркознавчу експертизу та зобов'язав відповідача надати оригінали відомостей про виплату заробітної плати.

Разом з тим, відповідачем вимоги суду виконані не були, у зв'язку із чим судова експертиза проведена не була.

Частиною 1 статті 146 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза призначена, або відмовити у його визнанні.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження виплати позивачу заробітної плати за березень-травень 2013р. та компенсації за невикористану відпустку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач з об'єктивних підстав не виконав вимогу суду про надання оригіналів відомостей експерту для проведення експертизи, так як такої вимоги не отримував, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки зазначена вимога викладена в ухвалі суду від 9 квітня 2015р., яка проголошена у судовому засідання за участю представника відповідача.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції неодноразово направляв відповідачу вимогу про направлення оригіналів документів для проведення експертизи, проте відповідач ухилився від отримання судових повідомлень, що свідчить про його недобросовісну процесуальну поведінку.

Також колегія суддів враховує, що подавши апеляційну скаргу, відповідач мав можливість усунути вказану неповноту під час розгляду справи апеляційним судом. Проте, відповідач свого представника до суду апеляційної інстанції не направив, а також не надав належних доказів у підтвердження своїх посилань.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд не врахував лист Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області від 4 жовтня 2013р., згідно якого заробітна плата позивачу не тільки нараховувалася, а і була виплачена у повному обсязі,

- 4 -

колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виплата заробітної плати повинна підтверджуватися відомостями про виплату заробітної плати із підписами робітника про отримання грошових коштів, або платіжними дорученнями про перерахунок заробітної плати на рахунок робітника у банку.

Проте, таких доказів суду відповідачем надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав підстав ставити під сумнів підпис позивача у відомостях про отримання заробітної плати за березень 2013р., колегія суддів вважає безпідставними, так як позивач вказаний підпис заперечував, а відповідач ухилився від надання доказів для проведення почеркознавчої експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідачем суду не було надано доказів того, що позивач за час роботи перебував у щорічних відпустках і при його звільненні йому була виплачена компенсація за невикористані дні відпустки, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про необхідність стягнення з відповідача цієї компенсації у примусовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, так як після початку розгляду справи по суті суд прийняв заяву позивача про зміну підстав позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, так як позивачем у жовтні 2016р. була подана заява про збільшення розміру позовних вимог, що відповідає правам позивача, передбаченим ст. 31 ЦПК України.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що витрати на правову допомогу судом були стягнені без врахування тієї обставини, що позовні вимоги були задоволені частково, не відповідають тексту судового рішення, з якого вбачається, що вимоги про повернення виплат на правову допомогу судом були задоволені частково.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржується, тому не є предметом апеляційної перевірки.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції рішення в частині стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та витрат на правову допомогу, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду в цій частині та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мадоран» відхилити, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 грудня 2016 року залишити без змін.

- 5 -

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: