Справа № 755/1957/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді: Астахової О.О.

при секретарях: Швидкій Л.В., Наумовій О.С.,

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві судове засідання по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та позовом ОСОБА_1до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки недійсним -

в с т а н о в и в:

Позивач - ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості за Договором кредиту №028/25-198 від 31.05.2007 року в розмірі 92 852,89 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 2 135 034,01 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 74 972,90 доларів США; заборгованості за відсотками - 12 600,82 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 3 137,64 доларів США; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 2 141,53 доларів США. Крім того, позивач просить стягнути на його користь судові витрати по оплаті судового збору - 32025,51 грн.

Мтивуючи вимоги тим, що 31 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 був укладений Договір кредиту №028/25-198, згідно з яким Відповідачу було надано у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 100 000,00 доларів США, зі сплатою 13,00 відсотків річних. Погашення кредиту та сплата нарахованих процентів здійснюється щомісячно до 31 числа рівними сумами коштів в розмірі 1504,65 доларів США (ануїтетними платежами) з кінцевим терміном повернення до 31 травня 2017 року.

Відповідно до Договору про внесення змін № 1 до Договору кредиту № 028/25-198 від 19.03.2009 року збільшено строк кредитування до 31.05.2022 року та змінено графік погашення кредиту.

Позивач свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі встановленому Договором.

Натомість відповідач свої зобов'язання належним чином не виконала у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, внаслідок чого станом на 02.11.2015 року у неї утворилась вказана заборгованість. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач змушений звернутись з даним позов до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року об'єднано позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (справа № 755/1957/16-ц) із позовними вимогами ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки недійсним (справа №755/1253/17-ц ) - в одне провадження та присвоєно справі загальний номер 755/1957/16-ц.

Позивач за об»єднаним позовом ОСОБА_1 в своїй позовній заяві просить суд визнати недійсним Договір кредиту №028/25-198 від 31.05.2007 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 з моменту укладення, а також визнати недійсним Іпотечний договір №028/15-269 від 31.05.2007 року з моменту укладення.

Мотивуючи вимоги тим, що при укладенні та протягом дії оспорюваних Договорів Банком не дотримані та грубо порушені встановлені законодавством України імперативні вимоги Законів України та приписи Національного банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо дотримання істотних умов договору у наданні Позичальнику об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту; Банк не повідомив споживача перед укладанням договору переваг та недоліків запропонованої схеми кредитування; Банк не надав розрахунку реальної процентної ставки та значення абсолютного здороження кредиту; відсутня сукупна вартість кредиту, що визначається як істотна умова кредитного договору,

Таким чином, Кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам законодавства України, порушує права та законні інтереси Позивача, як споживача фінансових послуг. Крім того, відбулось порушення прав Позивача щодо отримання інформації про основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу, що мають бути розкриті до укладення договору.

Викладені підстави змушують ОСОБА_1 звернутись із позовом про скасування означених договорів до суду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просила їх задовольнити.

Проти позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки недійсним заперечувала, вважала, що вказані договори відповідають вимогам чинного законодавства, підписані ОСОБА_1, що засвідчує її справне волевиявлення під час їх укладання, а тому підстав для їх скасування не має.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 заперечували щодо позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості з підстав викладених в письмових запереченнях. Також просили відмовити у задоволенні позову Банку з підстав пропуску ним строку звернення з позовом до суду, вважали, що строк закінчився в травні 2014 року, а позовну заяву подано Банком лише у січні 2016 року.

Відповідач пояснила, що вона 31.05.2007 року отримала кредит у ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі укладеного кредитного договору № 028/25-189 у розмірі 100 000,00 доларів США. На виконання умов укладеного між нею і банком договору, вона сплатила кредитну заборгованість у розмірі 160 000,00 доларів США станом на 2014 рік, після чого заборгованість не погашала.

При цьому, Банком кожного разу здійснювалось зарахування сплаченої нею суми кредитної заборгованості частково, тобто не в сумі, в якій вона вносила готівку в касу банку. Різниця суми зараховувалась на інші два рахунки, проте у розрахунку заборгованості наданого банком, ці суми не відображені. Більше того, в розрахунку заборгованості наданого Банком убачається, що нею сплачено на виконання умов кредитного договору 106 227,99 грн., при тому, як відповідно до виписок наданих банком сума оплати - 117 020,55 доларів США, а відповідно до квитанцій на переказ нею готівки сплачено 160 000,00 доларів США.

З огляду на означене, у задоволенні позовних вимог Банку просила відмовити. Крім того, пояснила, що умови кредитування були несправедливими щодо неї, і при їх укладанні були порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», а тому позовні вимоги за об»єднаним позовом просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що відповідно до виписок по особовому рахунку, зарахування коштів сплачених ОСОБА_1 на виконання умов укладаного між сторонами кредитного договору відбувалось на три рахунки № НОМЕР_3, НОМЕР_1 та № НОМЕР_2.

При цьому умовами пункту 2.4.1 договору, передбачено зарахування коштів на один особовий рахунок № НОМЕР_3.

Більше того, відповідно до заяв на переказ готівки починаючи із 2007 року ОСОБА_1 кожного разу вносила відповідний розмір грошової суми на погашення кредитної заборгованості, але дана сума була зарахована не в повному обсязі на особовий рахунок № НОМЕР_3. Залишок цих грошових коштів розподілявся ще на два рахунки НОМЕР_1 та № НОМЕР_2. При цьому на залишок по кредиту, без врахування фактично здійсненої оплати, нараховувались Банком відсотки а у ряді випадків пеня, яка не підлягала нарахуванню, оскільки погашення відбувалось споживачем в повному обсязі, а зарахування коштів здійснювалось частково.

Це в свою чергу, призвело до фактичного збільшення Баком кожного разу існуючої заборгованості за кредитом, неправомірне нарахування відсотків не на фактичну суму залишку та безпідставне стягнення пені.

При цьому представник відповідача не заперечувала, що ОСОБА_1 здійснювала погашення заборгованості з порушенням строків передбачених умовами кредитного договору, що також визнавалось і відповідачем.

Крім того відповідач ОСОБА_1 та її представник вважали, що Банком не надано жодного належного та допустимого доказу надання кредиту Відповідачу у сумі та валюті, визначеній умовами Договору кредиту, матеріали справи не містять доказів направлення Банком досудової вимоги про необхідність сплати простроченої заборгованості, з огляду на що просили відмовити у задоволенні позовних вимог Банку.

Позовні вимоги про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених в позовні заяві.

Суд, заслухавши думку сторін, представників, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк та ОСОБА_1 був укладений Договір кредиту №028/25-198, згідно умов якого ОСОБА_1 було надано у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 100 000,00 доларів США, зі сплатою 13,00 відсотків річних (а.с. 9-11).

Погашення кредиту та сплата нарахованих процентів повинна була здійснюватись щомісячно до 31 числа рівними сумами коштів в розмірі 1504,65 доларів США (ануїтетними платежами) з кінцевим терміном повернення до 31 травня 2017 року.

За пунктом 2.4.1 Договору кредиту сплата відсотків здійснюється на рахунок №9731 в Дарницькому відділенні Київської міської філії АКБ «Укрсоцбанк» до 31 числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані відсотки.

Положенням п. 2.5 Договору Кредиту погашення заборгованості здійснюється в наступній черговості:

-прострочена заборгованість за процентами;

-прострочена заборгованість за основним боргом;

-строкова заборгованість за нарахованими процентами;

-строкова заборгованість за основним боргом;

-пеня за порушення строків повернення основної заборгованості та сплати процентів;

-штрафні санкції.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором від 31 травня 2007 року №028/25-198 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений Іпотечний договір №028/15-269, згідно умов якого в іпотеку передана квартира №4 в будинку №12 по Дарницькому бульвару в м. Києві.

Факт виплати Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» коштів в розмірі 100 000,00 грн. на поточний рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_4 підтверджується матеріалами справами та визнається сторонами.

Отже, свої зобов'язання позивач виконав повністю, надавши відповідачу кредит у вищевказаному розмірі, натомість ОСОБА_1.в супереч умов кредитного договору здійснювала свої зобов'язання не належним чином у зв»язку із чим у неї утворилась заборгованість.

19 березня 2009 року між сторонами було укладено договір про внесення змін № 1 до Договору кредиту № 028/25-198 від 31.05.2007 року, відповідно до умов якого збільшено строк кредитування до 31.03.2022 року, змінено графік погашення кредиту та встановлено розмір ануїтетних платежів в сумі 1191,48 доларів США щомісячно.

Загальними зборами акціонерів Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» від 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», який став правонаступником щодо всіх прав та обов'язків АКБ СР «Укрсоцбанк» (а.с. 16).

Останній платіж здійснено відповідачем 24.12.2014 року, що підтверджується заявами на переказ готівки та визнається сторонами. З позовом до суду Банк звернувся 29.01.2016 року. Як убачається із розрахунку заборгованості наданого позивачем прострочена заборгованість у ОСОБА_1 виникла перед Банком починаючи з 2007 року, розрахунок пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків здійснено з 01.11.2014 року.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України).Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, а також пеня, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

З розрахунку заборгованості за договором №028/25-198 від 31.05.2007 року убачається, що перше прострочення платежу відбулось у 2007 році, у 2009 році сторонами було добровільно погоджено умови виконання відповідачем зобов»язань за кредитним договором щодо сплати ануїтентних платежів. У 2013 році було вчинено виконавчий напис нотаріуса про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, який перебував на виконанні протягом одного року, дана обставина визнається сторонами і у розумінні ст. 61 ЦПК України не потребує доказування.

Тобто, відбувалось переривання строку позовної давності. З позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 29.01.2016 року.

А відтак, суд не погоджується з доводами відповідача щодо пропуску позивачем строку загальної позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості по кредиту та відсоткам за його користування. Разом з тим, приймає до уваги про пропущення строку спеціальної позовної давності за вимогами про стягнення пені, оскільки її розрахунок здійснено з 01.11.2014 року. Враховуючи, що саме з часу першого прострочення за строком погашення чергового платежу, позивач повинен був дізнатись про порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору але до суду з позовом ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся 26 січня 2016 року.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Представник позивача у судовому засіданні не просила суд про поновлення строку спеціальної позовної давності не зазначила причин, з яких цей строк був пропущений та не просила визнати такі причини поважними.

З огляду на означене та враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку спеціальної позовної давності, суд приходить до висновку про її застосування до вимог про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту та пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Відмовляючи у позовних вимогах Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом та відсоткам за його користування, а також пені в межах строку спеціальної позовної давності суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як убачається із матеріалів справи та було встановлено в судовому засіданні існує повна невідповідність розрахунку заборгованості, який був наданий позивачем в обґрунтування позовних вимог, із долученими виписками по особовому рахунку НОМЕР_3, НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 та заявами на переказ готівки.

Як було зазначено раніше, останнє погашення заборгованості по кредиту було здійснено відповідачем 24.12.2014 року.

Так, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №028/25-198 від 31.05.2007 року станом на 02.11.2015 року у ОСОБА_1 за Договором кредиту №028/25-198 від 31.05.2007 року виникла заборгованість у розмірі 92 852,89 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 2 135 034,01 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом - 74 972,90 доларів США; заборгованості за відсотками - 12 600,82 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 3137,64 доларів США; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 2141,53 доларів США (а.с. 5-8).

З даного розрахунку та пояснень представника позивача ОСОБА_2 слідує, що відповідачем сплачено 25 027,10 доларів США по тілу кредиту та 81 200,89 доларів США - відсотки за його користування, а всього 106 227,99 доларів США. Дана обставина не заперечувалась сторонами.

При цьому, відповідно до наданих виписок по особовому рахунку НОМЕР_3, НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №028/25-198 від 31.05.2007 року відповідач сплатила та зараховано 117 020,55 доларів США.

Як убачається із досліджених судом заяв на переказ готівки відповідачем сплачено на виконання умов договору №028/25-198 від 31.05.2007 року 153 070 ,29 доларів США.

Пояснити підстави невідповідності зарахованих в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором сум, представник Банку ОСОБА_2 пояснити не змогла.

Так само представник позивача не надала пояснень щодо підстав зарахування грошових коштів сплачених відповідачем за кредитним договором на рахунки НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, оскільки умовами укладеного між сторонами договору п. 2.4.1 передбачено особовий рахунок НОМЕР_3.

За положеннями ч. 1-3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справ. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Не зважаючи на роз»яснення судом сторонам їхніх прав заявляти клопотання про призначення судової економічної експертизи, жодна із сторін даним правом не скористалась, чим розпорядилась ним на власний розсуд.

А тому, суд виходить з того, що належними і допустимим доказами стороною відповідача спростовано доводи позивача на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а саме щодо розміру вказаної у розрахунку Банку заборгованості, зокрема виписками по особовому рахунку, заявами на переказ готівки за 2007-2014 роки.

Отже, відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували правильність розрахунку заборгованості за кредитним договором на підтвердження розміру заявлених позовних вимог.

Більше того, слід зазначити, що під час судового розгляду стороною відповідача за первісним позовом було доведено, що в результаті розподілу Банком грошових коштів на три рахунки НОМЕР_5, НОМЕР_1 та НОМЕР_2, на особовий рахунок зараховувались кошти не в розмірі фактично внесеному відповідачем, а у меншому. Внаслідок чого, Банком безпідставно нараховувались відсотки на тіло кредиту, яке фактично було меншим та пеня за прострочення погашення заборгованості.

Представник позивача не змогла пояснити наявність декількох особових рахунків НОМЕР_3, НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, порядок на них зарахування грошових коштів, не зважаючи на тривалий розгляд даної справи та на те, що судом оголошувалась у справі перерва для з»ясування даних обставин. Клопотання представника позивача про оголошення чергової перерви у справі було відхилено зважаючи на зловживання представником банку процесуальних прав, оголошення судом перерви у судовому засіданні з цих причин та виходячи з розумності строку розгляду цивільної справи.

З огляду на означене, оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості слід відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки недійсним суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За положенням п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Частиною 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно до положень ч. 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вважає недійсними Договір кредиту № 028/25-198 від 31.05.2007 року та Іпотечний договір №028/15-269від 31.05.2007 року, що укладені між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, оскільки він суперечить вимогам Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про банки і банківську діяльність» так, як при укладенні договору, Банк не надав позичальнику повної та доступної інформації про сукупну вартість кредиту, що є істотною умовою договору.

Як убачається із Договору кредиту та Іпотечного договору, ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами кредитування та погодилась із ними, підписавши договори без зауважень, отримала кошти в розмірі 100 000,00 доларів США, здійснювала погашення кредиту та відсотків за його користування і лише у 2017 році, тобто через десять років після отримання кредиту, заявила позовні вимоги про визнання договорів кредиту та іпотеки недійсними.

Кредитним договором № 028/25-198 від 31.05.2007 року визначена фіксована сума грошових коштів, яка мала сплачуватись боржником протягом 10 років, а саме 1504,65 доларів США з кінцевим терміном погашення до 31 травня 2017 року, а тому орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту була відома позичальнику.

Вказані Договори також містять підпис представника банку та ОСОБА_1, що свідчить про ознайомлення останньої із умовами, перевагами та недоліками кредиту та їх прийняття.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 мала довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірні кредитний договір та договір іпотеки несправедливим, оскільки при підписанні зазначених договорів позивач ознайомилась та погодилась з його умовами, що підтверджується її особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказі протилежного позивачем не надано.

Спростовуються і доводи ОСОБА_1 та її представника щодо відсутності у банку дозвільної документації на здійснення валютних операцій, зокрема щодо надання кредиту у доларах США. Оскільки як убачається із матеріалів справи у ПАТ «Укрсоцбанк» відповідно до додатку до дозволу № 5-2 від 29.07.2003 року надано НБУ право на ведення рахунків клієнтів (резидентів та неризедентів) в іноземній валюті, відкриття кореспондентських рахунків у банках в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на ринку України, міжнародному ринку.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання спірних договорів недійсними у зв'язку із порушенням прав споживача є необґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір, сплачений ПАТ «Укрсоцбанк», не відшкодовується.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 610-612, 625, 1046, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів». суд, -

в и р і ш и в :

Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки недійсним - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:

Повний текст рішення виготовлений 26.06.2017 року.