АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 759/3989/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5218/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6

представника відповідачів ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_13, ОСОБА_14, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про встановлення факту належності будинку спадкодавцю, визнання свідоцтва про право власності недійсним, про визнання права власності на частку будинку, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись в березні 2015 року до суду з вищевказаним позовом обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_15 з 1975 року по 1994 рік. Під час перебування в шлюбі за спільні кошти, своєю працею з дозволу батька чоловіка - ОСОБА_16 та за домовленістю з ним , що це буде їх спільна особиста власність протягом 1975 -1978 років вони добудували до будинку ОСОБА_16 - приміщення 1-1,2-1, загальною площею 26,6 кв.м. Станом на 2006 рік це приміщення 1-1,1-2,2-2,2-4. ІНФОРМАЦІЯ_3 року її колишній чоловік помер, за його життя вони в 2007 році зверталися до суду про визнання права власності на частину будинку яку вони добудували і яка становила 18/100 частин будинку. Тому дана частина будинку повинна бути виключена із спадкової маси і визнана спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була добудована в період перебування у шлюбі із згоди власника. Відтак кожен із подружжя мав право на 9/100 частин будинку відповідно до вимог ст.ст. 22, 28 КпШС УРСР від 1969 року, оскільки ст. 22 КпШС УРСР вказувала, що майно нажите подружжям у шлюбі є їх спільною сумісною власністю, яке у відповідності до вимог ст. 28 КпШС УРСР ділиться порівну. У зв'язку з чим підлягає виключенню із спадкової маси дана частка, а відтак зменшується із 63/100 до 45/100 частин будинку, як підлягають зменшенню і частки інших спадкоємців - відповідачів по спарві.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу. Де ставила питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу, просили суд її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_10 та представник відповідачів не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Інші учасники судового розгляду будучи повідомленими належним чином про розгляд справи у суді в судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог виходив з того, що позивач будучи зареєстрованою в спірному будинку з 1978 року та знаючи про факт видачі свідоцтва про право власності на 63/100 частин житлового будинку на ім'я ОСОБА_16 до моменту звернення до суду з позовом не оспорювала. Також після розірвання в 1994 році шлюбу з ОСОБА_17 питання щодо поділу спільного майна подружжя не порушувала.

Зазначаючи також, що питання які порушуються позивачем в частині розміру спадкової частки ОСОБА_16 та її подальший перерозподілу між спадкоємцями першої черги, а в подальшому після їх смерті спадкування їх спадкоємцями не підлягають повторному доказуванню за правилами ст.. 61 ЦПК України, так як були вирішені судом при розгляді справи № 759/17064/13 -ц яка має преюдиційне значення при розгляді даної справи.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційної скаргою, позивач вказувала на те, що судом першої інстанції не було взято до увагинадання нею письмових доказів, а саме копій платіжних документів на придбання будматеріалів. При цьому висновок суду, що з таких доказів не вбачається хто саме виступав покупцем і для яких цілей вони були використані не ґрунтується на цих доказах так як в копії документу зазначено прізвище чоловіка, дата, номер, стоїть штамп, підписи осіб, що свідчить про належність, достовірність і допустимість доказу. Письмовий доказ вказує про купівлю лишків цегли, для здійснення нею, та чоловіком, ОСОБА_15, прибудови до будинку свекра в м. Києві. Такі докази вказують хто був покупцем матеріалів.

Суд першої інстанції, на думку колегії суддів , постановляючи рішення правомірно виходив з того, що право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду СРСР від 31.07.1981 року № 4 «Про судову практику з вирішення спорів, пов'язаних з правом власності на житловий будинок», зазначалось, що сам по собі факт сприяння забудовнику з боку членів його сім'ї або родичів в будівництві будинку не може бути підставою для задоволення їх претензій до забудовника про визнання права власності на частину будинку. Такий позов може бути задоволений судом лише в тих випадках, коли між цими особами і забудовником була домовленість про створення спільної власності на житловий будинок і саме в цих цілях вони вкладали свою працю і засоби в будівництво житлового будинку.

Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР ( на час виникнення правовідносин), майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом кільком громадянам.

Тобто, єдиною підставою виникнення спільної сумісної (часткової) власності у 1978 році, на час побудови добудови до домоволодіння, може бути договір про сумісну діяльність. Який би вказував, що грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, було б їх спільною власністю. У той же час, матеріали справи таких доказів не місять.

Апелянт також вважає, що суд вказуючи в рішенні про її обізнаність ще в 1978 році про частку домоволодіння, яка належала ОСОБА_18 не бере до уваги той факт, що за свого життя ОСОБА_16 свідоцтво про право власності на 63/100 частини жилого будинку не отримував. Лише після його смерті районна рада винесла рішення про оформлення будинку видавши рішення про це лише в 1983 році. Ще за життя ОСОБА_16 ним було визначено порядок користування будинком між всіма проживаючими в ньому, який залишився та існував ніким не оспорюючись до 2006 року. Тому в 2007 році вона та її колишній чоловік зверталися до суду з позовом про визнання права власності на частину будинку яку добудували протягом 1975 -1978 років, що становила 18/100 частин будинку.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду з урахуванням того, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини ( ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

На час розгляду в суді позову ОСОБА_3 набрало законної сили рішення Святошинського районного суд м. Києва від 06 лютого 2015 року в справі за № 759/17064/13 -ц за яким було встановлено, щоправовстановлюючі документи на будинок по АДРЕСА_1 видано на ім'я ОСОБА_16 на частку 63/100, ОСОБА_13 на частку 37/200, ОСОБА_14 на частку 37/200.

Спірні 63/100 будинку складаються із кімнат 1-1 (4,4 м.кв.), 1-2 (5,8 м.кв.), 1-3 (8,8 м.кв.), 1-4 (14,9 м.кв.), 1-5 (16,6 м.кв.), 3-1 (4,5м.кв.), 3-2 (4,8 м.кв.), 3-3 (14,7 м.кв.), 4-4 (8.6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_16, після смерті якого відкрилася спадщина на 63/100 житлового будинку по АДРЕСА_1, що складає 83, 1 м.кв. будинку.

Частка ОСОБА_16 була успадкована у рівних частинах його дітьми - спадкоємцями першої черги: сином - ОСОБА_15, сином - ОСОБА_19, дочкою - ОСОБА_11, які прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, в порядку п.1 ч. 1 ст. 549 ЦК У PCP, та одержали по 21/100 кожен (21/100:2=21/200).

ОСОБА_12 - дочка ОСОБА_16 на час смерті батька у спадковому майні не проживала, заяви про прийняття спадщини не подавала, будь-яких інших дій, спрямованих на прийняття спадщини не вчиняла.

На момент своєї смерті ОСОБА_16 був розлучений із своєю колишньою дружиною - ОСОБА_20, яка хоч і проживала із ним на момент його смерті, але права на спадкування не отримала, у зв'язку із наявністю спадкоємців першої черги.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_19, після смерті якого відкрилася спадщина на 21/100 будинку, одержану ним раніше у спадщину від батька, ОСОБА_16

Частка ОСОБА_19 була успадковану у рівних частинах його дочкою - ОСОБА_21 та матір'ю - ОСОБА_20, які прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, в порядку ст. п.1 ч.І ст.549 ЦК УРСР, та одержали по 21/200 кожна.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_15, після смерті якого відкрилася спадщина на 189/800 будинку, яку склали 21/100, одержана ним раніше у спадщину від батька, ОСОБА_16, а також 21/800, одержана ним раніше у спадщину від матері - ОСОБА_20

Частка ОСОБА_15 була успадкована у рівних частинах його дочками - ОСОБА_9 та ОСОБА_8, які, проживали разом із батьком на час його смерті, та одержали по 189/1600 кожна.

На момент своєї смерті ОСОБА_15 був розлучений із своєю колишньою дружиною - ОСОБА_3, у зв'язку із чим остання права на спадкування не отримала.

Відтак, 63/100 будинку на даний час прийняті у спадщину наступними особами у таких розмірах: ОСОБА_11 - 189/800 будинку (з яких 21/100 - одержані нею у спадщину від батька, ОСОБА_16, а 21/800 від матері, ОСОБА_25.), ОСОБА_9 189/1600 (одержані нею у спадщину від батька, ОСОБА_15.), ОСОБА_8 - 189/1600 (одержані нею у спадщину від батька, ОСОБА_15.), ОСОБА_10 - 189/1600 (з яких 21/200 - одержані нею у спадщину від батька. ОСОБА_22, а 21/1600 від баби, ОСОБА_20, за правом представлення замість її батька, ОСОБА_26.), ОСОБА_5 -21/1600 (одержані нею у спадщину від баби, ОСОБА_20, за правом представлення, замість її батька, ОСОБА_26.), ОСОБА_12 - 21/800 (одержані нею у спадщину від матері, ОСОБА_25.).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 6 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_10, ОСОБА_23, ОСОБА_5, ОСОБА_24, треті особи - Перша Київська міська державна нотаріальна контора, Київське міське БТІ, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на спадкове майно задоволено частково. Визнано за ОСОБА_9 право власності на 189/1600 будинку по АДРЕСА_1, що у ідеальному виразі складає 15,58 м.кв. У решті позовних вимог ОСОБА_9 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_10, ОСОБА_23, ОСОБА_5, ОСОБА_24, треті особи - Перша Київська міська державна нотаріальна контора, Київське міське БТІ, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на спадкове майно задоволено частково. Визнано за ОСОБА_8 право власності на 189/1600 будинку по АДРЕСА_1, що у ідеальному виразі складає 15,58 м.кв. У решті позовних вимог ОСОБА_8 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_11 до ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_8, треті особи - Перша Київська міська державна нотаріальна контора, Київське міське БТІ, ОСОБА_14, ОСОБА_13, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_11 право власності на 189/800 будинку по АДРЕСА_1, що у ідеальному виразі складає 31,16 м.кв.

Позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, треті особи - Перша Київська міська державна нотаріальна контора, Київське міське БТІ, ОСОБА_14, ОСОБА_13, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно задоволено. Визнано за ОСОБА_10 право власності на 189/1600 будинку по АДРЕСА_1, що у ідеальному виразі складає 15,58 м.кв.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 до ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_11, треті особи - Перша Київська міська державна нотаріальна контора, Київське міське БТІ про встановлення факту прийняття спадщини та визначення ідеальної частки відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про визнання права власності на спадкове майно за правом представлення задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 21/1600 будинку, що у ідеальному виразі складає 1,73 м.кв.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

А відтак, відсутні підстави вважати, що має місце порушення цивільного права чи цивільного інтересу позивача з боку відповідачів, які підлягали б судовому захисту.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Святошинськогорайонного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: