АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 766/402/17
Номер провадження:22-ц/791/967/17
Головуючий в І інстанції Гаврилов Д.В.
Категорія Доповідач: Колісниченко А.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

ГоловуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2,
ОСОБА_3,
за участю секретаряОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_5 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24.03.2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до фізичної особи підприємця ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24.03.2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди приміщення № 31, укладений 01.10.2002 року між приватним підприємцем ОСОБА_8 і приватним підприємцем ОСОБА_5, з усіма додатками і доповненнями. Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 320 грн., по 160 грн. з кожного. Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 320 грн., по 160 грн. з кожного.

Не погодившись з таким рішенням суду ФОП ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що позивачі не довели те, що вони не могли звернутися раніше за захистом свого, начебто, порушеного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Навпаки, позивачами надані та долучені до матеріалів справи договори купівлі-продажу інших приміщень на тому ж поверсі у цій же будівлі ще у 2006 році, таким чином позивачам ще з 2006 року було відомо про те, хто саме орендує сусіднє приміщення ще задовго до укладення договору купівлі-продажу від 13.03.2013 року. Судом не надано оцінки цим доказам у відповідності до приписів ст.ст.212,213 ЦПК України. Крім того, вважає, що оскільки право власності у позивачів виникло лише 13.03.2013 року і лише з цього моменту виникло право на позов, а тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ст.7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з посиланням на ст.ст. 71,76,79 ЦК УРСР (1963 року). Також судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що на момент звернення позивачів до суду спірних договір оренди був вже припинений на підставі рішення суду у справі №667/6080/13-ц ще 13.03.2014 року. На підставі чого, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У письмових запереченнях на апеляцію ОСОБА_6 та ОСОБА_7 посилаючись на необґрунтованість доводів ФОП ОСОБА_5 просили про відхилення скарги та залишення рішення суду без змін.

Представниці ОСОБА_5 ОСОБА_9, ОСОБА_10, у судовому засіданні на задоволенні скарги наполягали, з підстав зазначених у скарзі.

Представниці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ОСОБА_11, ОСОБА_12,у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечували, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

ОСОБА_8 до суду не зявився, надіслав на адресу суду заяву, в якій просив суд розглядати справу без його участі. За таких обставин, колегія суддів, вважає за можливе розглянути справу без його участі на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, які зявилися до суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно- процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2002 року між ПП Білоіваном та ПП ОСОБА_5 укладено договір оренди приміщення №31, відповідно до якого орендодавець ПП ОСОБА_8 передав, а орендар ПП ОСОБА_5 прийняв у тимчасове володіння частину нежитлового приміщення загальною площею 423 кв.м., що розташоване на другому поверсі будівлі по вул. Комкова,89 у м. Херсоні для торгівельної діяльності меблями.

13.03.2013 року між ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_6, ОСОБА_13,ОСОБА_7 з іншої укладено договір купівлі-продажу приміщень нежитлової будівлі № 89 по вул. Комкова в м. Херсоні. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровим №324.

15.08.2013 року ОСОБА_13 передав належну йому частину вищезазначених нежитлових приміщень у власність ОСОБА_7 за нотаріально посвідченим договором дарування.

За іншим договором купівлі-продажу майна, укладеного 13.03.2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 останній набув право власності на інші приміщення другого поверху вказаної будівлі.

Із наданої суду копії технічного паспорту на нежитлову будівлю № 89 по вул. Комкова в м. Херсоні приміщення площею 423 кв.м другого поверху відсутнє. Приміщення, яким користувався ПП ОСОБА_5 за договором оренди майна № 31, на яке посилаються представники відповідача приміщення № 4 другого поверху площею 435,5 кв.м.

Відповідно до п.3.2 договору передача приміщення здійснюється за актом прийому передачі, підписання якого свідчить про фактичну передачу таких в оренду.

Згідно до п.4.1 договору термін оренди складається з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом прийому передачі і становить 20 років терміном до 2022 року.

Акт прийому передачі приміщення , як це передбачено п.п.3.2, 4.1 договору оренди, відсутній.

Відповідно до п.5.1 договору оренди № 31 ціна за 1 кв.м становить 5,00 грн. Пунктом 5.2 договору визначено, що розмір орендної плати може переглядатися 1 раз на рік, але не може перевищувати еквіваленту 1 у.є. (дол.. США) за курсом Національного банку України. В п. 5.5 договору оренди сторони узгодили, що орендна плата сплачується на рахунок орендодавця наперед не пізніше 15 числа кожного місяця за наступний місяць.

З наданих суду додаткових угод до договору оренди № 31 від 01.10.2002 року вбачається, що дата укладення цих угод зазначеною у них не була.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Зважаючи на те, що оспорюваний договір оренди було укладено 01.10.2002 року, а позивачі просять визнати його недійсним, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосування норм ЦК УРСР (в редакції 1963 року), а також Законом СРСР «Основи законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду», який діяв на підставі Постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» і які регулювали спірні правовідносини на час їх виникнення.

Відповідно до ст.256 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Згідно із ч.1 ст.268 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при переході права власності на здане в найом майно від наймодавця до іншої особи договір найму зберігає чинність для нового власника.

Частинами 1,2,4, ст.7 Закону СРСР «Основи законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду» передбачено,що основним документом, який регламентує відносини орендодавця з орендарем, є договір оренди. Він укладається на засадах добровільності і повної рівноправності сторін. У договорі оренди передбачаються: склад і вартість майна, що передається в оренду, розмір орендної плати, строки оренди, розподіл обов'язків сторін щодо повного відновлення і ремонту орендованого майна, обов'язок орендодавця надати орендареві майно в стані, який відповідає умовам договору, обов'язок орендаря користуватись майном відповідно до умов договору, вносити орендну плату і повернути майно після припинення договору орендодавцеві в стані, обумовленому договором. Вартість орендованого майна визначається в договорі виходячи з оцінки цього майна на момент його здачі в оренду з урахуванням фактичного зношення. Строк майбутньої служби майна, що здається в оренду, встановлюється угодою сторін, але не більше від нового повного амортизаційного строку, який відповідає діючим нормам амортизації.

Відповідно до ч.1 ст.8 цього ж закону орендна плата включає амортизаційні відрахування від вартості орендованого майна. При оренді землі та інших природних ресурсів амортизаційні відрахування не провадяться. Розмір амортизаційних відрахувань, які включаються в орендну плату, визначається в договорі оренди виходячи із встановленого в ньому розподілу обов'язків сторін щодо відтворення переданого в оренду майна. Орендна плата може також включати кошти, що їх передає орендар орендодавцеві для ремонту об'єктів після закінчення строку їх оренди.

Як вбачається із наданої суду копії договору оренди № 31 від 01.10.2002 року у ньому належно не встановлений розмір орендної плати, не визначено вартість майна, що передається в оренду, розмір площі нежитлових приміщень, який зазначений в договорі, як той, що передається в оренду суперечить документальним даним.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності, передбачених ст.48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) підстав для визнання оспорюваного договору та додаткових угод до нього недійсними.

Посилання апелянта на встановлені апеляційним судом Херсонської області у рішенні від 13.03.2014 року факти щодо своєчасного та повного внесення орендної плати за оспорюваним договором, колегія суддів до уваги не бере, оскільки у зазначеному рішенні апеляційний суд не встановлював такі факти, а лише констатував свою згоду із висновками суду першої інстанції. Окрім того, як встановлено судом першої інстанції через те, що розмір орендної плати у договорі від 01.10.2002 року належним чином не було встановлено, то між орендодавцем ОСОБА_8 та орендарем ОСОБА_5 постійно виникали суперечки щодо цього. Також колегія суддів відзначає, що суду не були надані належні докази, які б свідчили про внесення сторонами договору оренди від 01.12.2002 року змін до цього договору стосовно розміру орендної плати, які дозволяли зробити висновок про відповідність встановленої договором орендної плати фактичним виплатам, які здійснювались ОСОБА_5

Доводи щодо неправильного застосування судом норм цивільного законодавства, яке регулює питання початку, перебігу, переривання та закінчення строку позовної давності колегією суддів також відхиляються, оскільки з матеріалів справи вбачається, що перебіг строку позовної давності переривався предявленням позивачами позову до ФОП ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном , стягнення заборгованості з орендної плати.

Доводи щодо ненадання до суду копій договору оренди також відхиляються, оскільки позивачами такий договір був наданий до апеляційного суду і досліджений апеляційним судом. При цьому колегія суддів виходить з положень ч.2 ст.308 та ч.3 ст.309 ЦПК України.

Доводи щодо неможливості визнання недійсним розірваного договору оренди та можливості визнання такого договору недійсним лише на майбутнє також колегією відхиляються з огляду на таке.

Укладення договору є юридичним фактом правомірним правовстановлюючим вчинком (дією) сторін такого договору, направленим на виникнення взаємних прав та обовязків.

Водночас, договір як зобовязання є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку (частина перша статті 509 ЦК). Взаємні права та обовязки сторін складають зміст договірного зобовязання.

При цьому слід виходити з того, що договір як факт є підставою виникнення договірного зобовязання, яке в свою чергу є наслідком факту укладення договору.

У частині першій статті 203 ЦК наведено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частина перша статті 215 ЦК визначає підставою недійсності правочину недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених наведеними приписами статті 203 Кодексу.

У відповідності до частини першої статті 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналіз наведених нормативних підстав недійсності правочинів та її наслідків дає підстави дійти висновку, що інститут недійсності має на меті повне скасування правочину саме як юридичного факту, а його застосування має приводити до відновлення стану, який існував до укладення правочину, який суперечить законодавству. Наслідком визнання правочину недійсним є недійсність зобовязання, породженого таким правочином

Також слід зазначити, що згідно із ч.1 ст.236 ЦК нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Це правило є імперативним і не містить виключень.

Таких виключень не містить і частина третя статті 207 ГК, відповідно до якої виконання господарського зобовязання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобовязання визнається недійсним і припиняється на майбутнє. Буквальне тлумачення змісту останнього речення у логічному звязку з викладеним у попередньому реченні та приписами частини першої статті 236 ЦК, дозволяє дійти висновку, що у випадку, якщо зобовязання (договір) за своїм змістом може бути припинено на майбутнє, воно визнається недійсним з моменту його вчинення (виникнення, укладення) і припиняється на майбутнє. Саме таке трактування цієї норми Верховний Суд України навів у справі №3-195гс15.

Наведене дає підстави стверджувати, що будь-який договір (в тому числі і той, за яким повернення отриманого є неможливим) підлягає визнанню недійсним тільки з моменту його вчинення (виникнення, укладення) без будь-яких виключень.

Наведені у частині третій статті 207 ГК приписи щодо припинення на майбутнє зобовязання, яке визнане судом недійсним і за змістом такого зобовязання воно може бути припинено лише на майбутнє, слід розуміти як такі, що стосуються не моменту недійсності зобовязання (правочину, договору), а правових наслідків визнання такого зобовязання недійсним. При цьому чинне законодавство не ставить підставу і момент недійсності договору в залежність від того, які наслідки матиме визнання цього договору недійсним.

У справах про визнання правочинів (договорів) недійсними предметом спору є саме дійсність (чи недійсність) договору тобто відповідність його умов вимогам чинного на момент укладення цього договору законодавства. Наслідком такої невідповідності є прийняття судом рішення при визнання договору недійсним, тобто про його анулювання як юридичного факту, який мав наслідком виникнення зобовязання.

У випадку припинення договору з підстав не повязаних з його недійсністю (наприклад належним виконанням чи розірванням за згодою сторін) припиняються зобовязання за даним договором. Так, частиною другою статті 563 ЦК встановлено, що у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. Але це не має наслідком припинення чи будь-яке інше розвязання спору в частині відповідності умов договору як юридичного факту вимогам законодавства на момент його укладення, за вирішенням якого звертається позивач у справах цієї категорії.

Окрім того відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Тобто угода сторін недійсного договору про його розірвання в силу наведених положень сама є недійсною а відтак вона не може породжувати правових наслідків, зокрема обумовлювати собою припинення договірних відносин контрагентів.

Таким чином, враховуючи ту обставину що чинне цивільне і господарське законодавство не містить однозначного нормативного припису щодо заборони визнання недійсними припинених правочинів слід виходити з того, що припинення договору з будь-яких підстав не може бути перешкодою для визнання такого договору недійсним при наявності для цього визначених законом підстав.

Враховуючи наведене, колегія не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а відтак і для задоволення апеляції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_5 відхилити, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24.03.2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий А.Г.Колісниченко

Судді: О.А.Кузнєцова

ОСОБА_3