20.06.2017 Єдиний унікальний номер 205/6952/16-ц
№ 205/6952/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басової Н.В.,

при секретарі Сахончик Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири в порядку набувальної давності, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16 вересня 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, третя особа ЖБК «Світанок», про визнання права власності на частину квартири в порядку набувальної давності. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що в 1965 році її батько ОСОБА_3 на сімю з трьох осіб отримав в ЖБК «Світанок» квартиру АДРЕСА_1. Пайові внески по квартирі були повністю виплачені до 01.12.1979 року. ОСОБА_4 був членом ЖБК «Світанок» з 1965 року по день його смерті 16 серпня 2001 року. Оскільки пайові внески по квартирі були повністю виплачені батьками позивача, які перебували в зареєстрованому шлюбі, то кожен з них мав право на ? частину квартири. Однак батьки за життя не зареєстрували право власності на квартиру. Таким чином, після смерті ОСОБА_5, померлої 03.06.1987 року, відкрилась спадщина на ? частину спірної квартири. Після її смерті спадкоємцями першої черги за законом в рівних частках були позивач (донька) та ОСОБА_3 (чоловік), який відмовився від спадщини на користь позивача. Рішенням Ленінського райсуду м. Дніпропетровська від 14.05.1998 року за позивачем визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, померлої 03.06.1987 року. 16 серпня 2001 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на ? частину спірної квартири. Спадкоємцями після його смерті були: позивач (донька) та ОСОБА_2 (дружина). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2014 року за позивачем визнано право власності на ? частину спірної квартири. Однак відповідач ОСОБА_2 не претендує на ? частину вказаної квартири. Позивач з 1978 року та до теперішнього часу проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, сплачує комунальні послуги.

Позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала.

Представник ЖБК «Світанок» у заяві від 03 листопада 2016 року просив розглядати справу без його участі та ухвалити рішення згідно чинного законодавства.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був членом ЖБК «Світанок» та повністю виплатив пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10-12). Пайові внески по квартирі були повністю виплачені в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_7, тобто кожен з них мав право на ? частину квартири.

03 червня 1987 року ОСОБА_5 померла (а.с. 9).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 1998 року за ОСОБА_1 визнано право власності на ? частину вищезазначеної квартири після смерті матері ОСОБА_5, померлої 03 червня 1987 року (а.с. 17-19).

ОСОБА_3 помер 16 серпня 2001 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2014 за ОСОБА_1 визнано право власності на ? частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого 16 серпня 2001 року (а.с. 24-26).

Спадщина у вигляді ? частини квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3, померлого 16 серпня 2001 року, не була прийнята дружиною спадкодавця ОСОБА_2, яка у спірній квартирі не була зареєстрована та не проживала.

Позивач з 1978 року та по теперішній час зареєстрована та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, добросовісно, відкрито та безперервно володіє нею, утримує, підтримує в належному стані, сплачує комунальні послуги та інші платежі (а.с. 30, 52-92).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що позивач з 1978 року та по теперішній час проживає у вищезазначеній квартирі, сплачує комунальні послуги та інші платежі

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Пунктом 11 зазначеної Постанови передбачено, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Квартира АДРЕСА_1 складається з: 1 коридор пл. 5,5 кв.м., 2 туалет пл. 0,9 кв.м., 3 ванна пл. 2,0 кв.м., 4 кухня пл. 5,2 кв.м., 5 житлова пл. 18,1 кв.м., 6 житлова пл. 11,0 кв.м., 7 комора пл. 0,9 кв.м., 8 коридор пл. 5,5+1,1 кв.м., 9 житлова пл. 13,1 кв.м. Загальна площа квартири 57,8 кв.м., житлова 42,2 кв.м. (а.с. 14-16).

Таким чином, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину вищезазначеної квартири за набувальною давністю, оскільки позивач з 1978 року добросовісно володіла зазначеним майном, продовжує відкрито, безперервно ним володіти до теперішнього часу, тобто більш ніж 10 років.

Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 законні та обґрунтовані, а, отже, підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15-16, 316, 322, 328, 344 ЦК України, ст. ст. 10-11, 59-60, 88, 169, ст. ст. 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2, яка розташована на четвертому поверсі житлового будинку № 24а літ. А-5, та яка складається з наступних приміщень 1 коридору, пл. 5.5 кв.м., туалету пл. 0.9 кв.м., ванної пл. 2.0 кв.м., кухні пл. 5.2 кв.м., житлової пл. 18.1 кв.м., житлової пл. 11.0 кв.м., комори пл. 0.9 кв.м., коридору пл. 5.5+1.1 кв.м., житлової пл. 13.1 кв.м., всього по кв. 33 загальної площі 57.8 кв.м., житлової пл. 42.2 кв.м. в порядку набувальної давності.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Н.В. Басова

.