Номер провадження № 2/331/1074/2017
ЄУН 331/3566/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2017 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Світлицької В.М.

за участю секретаря Богач А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Приватного акціонерного товариства «Майстер Брок», Тenderson Trading Limited, третя особа Публічне акціонерне товариство «Інститут транспорту нафти» про розірвання договору доручення та визнання недійсним договорів купівлі-продажу цінних паперів, застосування наслідків визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 «Майстер Брок», Tenderson Trading Limited, третя особа Публічне акціонерне товариство «Інститут транспорту нафти» про розірвання договору доручення та визнання недійсним договорів купівлі-продажу цінних паперів, застосування наслідків визнання договорів недійсними. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначено, що між позивачами та ОСОБА_5 було укладено договір доручення, відповідно до умов якого повірений зобовязувався від імені та за рахунок довірителів вчинити всі необхідні юридичні дії щодо продажу належних позивачам акцій ВАТ «Інститут транспорту нафти».

В період з 25 січня 2010 року по 01 березня 2010 року між позивачами та ОСОБА_6 «Майстер Брок», який діяв на підставі договору комісії в інтересах Компанії ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед були укладені договори купівлі-продажу цінних паперів. Вказані договори виконані в повному обсязі.

У листопаді 2016 року позивачам стало відомо, що на дату укладення договорів купівлі-продажу цінних паперів ОСОБА_6 «Майстер Брок» не мав відповідних дозвільних документів.

У звязку із неналежним виконанням ОСОБА_5 своїх обовязків за договором доручення позивачі уклали договори купівлі-продажу цінних паперів на невигідних умовах з підприємством, яке не мало права придбавати вказані цінні папери, що призвело до отримання матеріальних збитків, у вигляді неотриманих прибутків.

З огляду на викладене, позивачі керуючись ст.ст. 526, 610, 611, ч. 1 ст. 1004 ЦК України просять розірвати договір доручення, а договори купівлі-продажу цінних паперів на підставі ст. 203, 215, 227 ЦК України, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 р. № 15-93, ст. 165 ГК України, ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» просять визнати недійсними та застосувати наслідки недійсності оспорюваних правочинів.

В судове засідання позивачі та їх представники не зявилися, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, 07.06.2017 р. надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечує.

Відповідач ОСОБА_6 «Майстер Брок» в судове засідання не зявився, від директора ОСОБА_6 «Майстер Брок» ОСОБА_8 08.06.2017 р. надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника, проти позовних вимог заперечують.

Відповідач ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед в судове засідання не зявився, від представника ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед ОСОБА_9 14.06.2017 р. надійшли заяви про слухання справи за їх відсутності, а також заява про застосування строків позовної давності з проханням про відмову у задоволенні позовних вимог, проти позовних вимог заперечують.

Третя особа ПАТ «Інститут транспорту нафти» в судове засідання не зявилися , від представника ПАТ «Інститут транспорту нафти» ОСОБА_10 до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, за наявними в матеріалах справи документами.

Суд , розглянувши матеріали справи, приходить до висновку, що неявка осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних в матеріалах справи доказів достатньо для вирішення її по суті.

Відповідно до ст. 197 ч.2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 25 грудня 2009 року був укладений договір доручення.

Відповідно до п. 1.1. договору доручення ОСОБА_5, від імені та за рахунок позивачів зобовязувався здійснити юридичні дії, зокрема: моніторинг підприємств, які здійснюють операції з купівлі-продажу акцій на фондовому ринку, віднайти найкращі пропозиції від субєктів господарювання, які мають можливості і бажання придбати пакет акцій ВАТ «Інституту транспорту нафти» (емітент цінних паперів: ВАТ «Інститут транспорту нафти»; вид цінного паперу: акція проста імена; код ISIN: UA НОМЕР_1; кількість цінних паперів: 1424662 штук), вчинити всі необхідні юридичні дії щодо укладення окремо, кожним із довірителів та узгодженим господарюючим субєктом договорів купівлі-продажу акцій, забезпечити юридичний аналіз та підготовку проектів договорів купівлі-продажу, перевірити наявність дозвільної документації у покупця, яка дає право на операції з цінними паперами на фондовому ринку України.

Відповідно до п. 3.1. договору доручення позивачі зобовязувалися сплатити повіреному ОСОБА_5 плату в розмірі який еквівалентний 4000 доларів США на дату оплати по курсу НБУ в строк пяти банківських днів від дати підписання акту приймання-передачі наданих послуг. Пунктом 6 вказаного договору сторонами було визначено, що доручення має бути виконано протягом 120 днів від дати набрання чинності цим договором. Даний договір доручення з огляду на зміст п. 9.1. набрав чинності з моменту його підписання сторонами, тобто з 25.12.2009 року.

Перевіряючи обставини справи судом також встановлено, що 25.01.2010 року між ЗАТ «Майстер Брок», який на підставі договору комісії на купівлю цінних паперів № Б-1-10 від 05.01.2010 р. діяв в інтересах Компанії ОСОБА_7 Трейдінг Лімітедта громадянином України ОСОБА_1 був укладений договір № Б-1/108-10 купівлі продажу цінних паперів. Відповідно до предмету договору ОСОБА_1 зобовязується передати у власність комітента покупця (ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед) цінні папери, а саме: емітент цінних паперів: ВАТ «Інституту транспорту нафти»; вид цінного паперу: акція проста імена; код ISIN: UA НОМЕР_1; кількість цінних паперів: 153 140 штук. Покупець згідно п. 2.1. мав здійснити оплату ЦП в розмірі 306280,00 грн. на рахунок продавця.

27.01.2010 року між ЗАТ «Майстер Брок», який на підставі договору комісії на купівлю цінних паперів № Б-1-10 від 05.01.2010 р. діяв в інтересах Компанії ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед та громадянином України ОСОБА_11 був укладений договір № Б1/150-10 купівлі продажу цінних паперів. Відповідно до предмету договору ОСОБА_2 зобовязується передати у власність комітента покупця (ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед) цінні папери, а саме: емітент цінних паперів: ВАТ «Інституту транспорту нафти»; вид цінного паперу: акція проста імена; код ISIN: UA НОМЕР_1; кількість цінних паперів: 153 140 штук. Покупець згідно п. 2.1. мав здійснити оплату ЦП в розмірі 306280,00 грн. на рахунок продавця.

01.02.2010 року між ЗАТ «Майстер Брок», який на підставі договору комісії на купівлю цінних паперів № Б-1-10 від 05.01.2010 р. діяв в інтересах Компанії ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед та громадянином України ОСОБА_3 був укладений договір № Б1/195-10 купівлі продажу цінних паперів. Відповідно до предмету договору ОСОБА_3 зобовязується передати у власність комітента покупця (ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед) цінні папери, а саме: емітент цінних паперів: ВАТ «Інституту транспорту нафти»; вид цінного паперу: акція проста імена; код ISIN: UA НОМЕР_1; кількість цінних паперів: 291 424 штук. Покупець згідно п. 2.1. мав здійснити оплату ЦП в розмірі 582848 грн. на рахунок продавця.

01.02.2010 року між ЗАТ «Майстер Брок», який на підставі договору комісії на купівлю цінних паперів № Б-1-10 від 05.01.2010 р. діяв в інтересах Компанії ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед та громадянином України ОСОБА_4 був укладений договір № Б-1/196-10 купівлі продажу цінних паперів. Відповідно до предмету договору ОСОБА_4 зобовязується передати у власність комітента покупця (ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед) цінні папери, а саме: емітент цінних паперів: ВАТ «Інституту транспорту нафти»; вид цінного паперу: акція проста імена; код ISIN: UA НОМЕР_1; кількість цінних паперів: 439 816 штук. Покупець згідно п. 2.1. мав здійснити оплату ЦП в розмірі 879632,00 грн. на рахунок продавця.

01.03.2010 року між ЗАТ «Майстер Брок», який на підставі договору комісії на купівлю цінних паперів № Б-1-10 від 05.01.2010 р. діяв в інтересах Компанії ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед та громадянином України ОСОБА_4 був укладений договір № Б280/335-10 купівлі продажу цінних паперів. Відповідно до предмету договору ОСОБА_4 зобовязується передати у власність комітента покупця (ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед) цінні папери, а саме: емітент цінних паперів: ВАТ «Інституту транспорту нафти»; вид цінного паперу: акція проста імена; код ISIN: UA НОМЕР_1; кількість цінних паперів: 387142 штук. Покупець згідно п. 2.1. мав здійснити оплату ЦП в розмірі 774284 грн. на рахунок продавця.

Договори купівлі продажу цінних паперів № Б-1/108-10, № Б1/150-10, № Б1/195-10, № Б-1/196-10 та № Б280/335-10 за твердженням позивачів виконані в повному обсязі. З огляду на те, що ОСОБА_6 «Майстер Брок», Компанія ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед даний факт не заперечують, то з урахуванням змісту ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню.

Спір виник внаслідок того, що на думку позивачів, ОСОБА_5 було неналежним чином виконані зобовязання за договором доручення, зокрема: було узгоджено з позивачами укладення договорів купівлі-продажу цінних паперів на невигідних умовах, за ціною нижчою ніж очікувана, ОСОБА_5 не було перевірено той факт, що на дату укладення вказаних договорів купівлі-продажу ЗАТ «Майстер Брок» не мав дозвільних документів. Крім того , позивачами заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_5 на підставі ст. 1212 ЦК України коштів у розмірі 15 920 грн. через грубе порушення останнім умов договору доручення.

Окрім того, внаслідок порушення виконання ОСОБА_5 зобовязань за договором доручення позивачі вважають, що договори купівлі-продажу цінних паперів було укладено на невигідних умовах, що призвело до спричинення матеріальних збитків у вигляді неотриманих прибутків. Разом з тим, вимогу про стягнення збитків на підставі ст. 22 ЦК України позивачі до ОСОБА_5 не предявили.

Однак, такі вимоги позивачів є необґрунтованими з огляду на наступне. Так, позивачами не доведено факту належного уповноваження ОСОБА_5 на представництво інтересів позивачів перед третіми особами.

Згідно з ч. 1 статті 1007 ЦК України довіритель зобовязаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Частиною 3 ст. 244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Позивачі на підтвердження факту видачі довіреності ОСОБА_12 для представництва інтересів позивачів перед третіми особами, зокрема і перед ОСОБА_6 «Майстер Брок» належних та допустимих доказів не надали.

Слід зауважити, що без довіреності ОСОБА_5, як повірений, був позбавлений можливості представляти інтереси позивачів перед третіми особами, зокрема і перед ОСОБА_6 «Майстер Брок» при укладенні оспорюваних договорів купівлі-продажу цінних паперів.

Окрім того, згідно ч. 1 ст. 1005 ЦК України, повірений повинен виконати дане йому доручення особисто. Однак, як вбачається з преамбули оспорюваних договорів купівлі-продажу цінних паперів укладення договорів здійснювалось кожним з позивачів особисто, а не ОСОБА_5 як представником.

З огляду на матеріали справи, позивачі та ОСОБА_5 лише підписали договір доручення, однак не вчинили жодної юридичної дії спрямованої на його виконання.

Позивачами не надано жодного доказу на підтвердження будь-яких юридичних дій ОСОБА_5 спрямованих на укладення позивачами оспорюваних договорів купівлі-продажу цінних паперів, як то листування між ОСОБА_5 та позивачами щодо виконання умов договору доручення, встановлення позивачами критеріїв ціни договорів купівлі-продажу, інших істотних умов, тощо.

Відсутність наведених доказів, на думку суду свідчить про відсутність причинно-наслідкового звязку між діями повіреного ОСОБА_5 та фактом укладання договорів купівлі-продажу цінних паперів позивачами.

Позивачі за власним волевиявленням самостійно розпорядилися належними їм акціями шляхом особистого підписання договорів купівлі-продажу цінних паперів, без посередництва представника, що свідчить про те що вони усвідомлювали умови на яких укладали оспорювані договори.

Окрім того, позивачі не наділили повіреного ОСОБА_5 усіма засобами необхідними для виконання договору доручення.

Стосовно вимоги позивачів про стягнення 15 920 грн., то вона є необґрунтованою, оскільки останні не надали належних та допустимих доказів на підтвердження факту сплати позивачами на користь ОСОБА_5 грошових коштів у наведеному розмірі.

Відповідно до ч. 3 і ч. 4 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. В порушення принципу змагальності сторін позивачами належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог не надано.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 1008 ЦК України довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. При цьому умова договору про відмову від цього права є нікчемною, а тому припинення договору доручення, в силу ст. 1008 ЦК України, може бути реалізовано позивачами в односторонньому порядку у будь-який час.

За таких обставин вимоги позивачів про розірвання договору доручення та стягнення коштів є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсними договорів купівлі-продажу цінних паперів позивачі обґрунтовують свої вимоги ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 р. № 15-93, листом Національного банку України від 27.01.2014 р. № 28-310/3299.

Позивачі просять визнати вищевказані договори купівлі-продажу цінних паперів недійсними на підставі ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України, оскільки під час укладення вказаних договорів у ЗАТ «Майстер Брок» були відсутні дозвільні документи, передбачені законодавством України, які повинно мати підприємство, яке виконує діяльність щодо придбання цінних паперів на фондовому ринку України, зокрема передбачену ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 р. № 15-93 генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій.

Так, на думку позивачів, оскільки цінні папери є валютними цінностями, а операції з переходу права власності на цінні папери є валютними операціями, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України, торговець цінними паперами ОСОБА_6 Майстер Брок мав отримати генеральну ліцензію Національного банку України на проведення валютних операцій згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 р. № 15-93.

Проте, суд не може погодись з наведеною позицією позивачів стосовно визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу цінних паперів недійсними мотивуючи це наступним.

Згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Перелік видів господарської діяльності, які підлягають ліцензуванню наведено у ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 року № 1775-III (в редакція норм, що діяла на момент укладення договорів купівлі-продажу).

З огляду на п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 року № 1775-III (в редакція норми, що діяла на момент укладення договорів купівлі-продажу) професійна діяльність на ринку цінних паперів підлягає ліцензуванню.

Ліцензуванню також підлягає і діяльність з надання фінансових послуг п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 року № 1775-III (в редакція норми, що діяла на момент укладення договорів купівлі-продажу).

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакція норми, що діяла на момент укладення договорів купівлі-продажу) фінансовими також вважаються послуги з торгівлі цінними паперами.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків цінних паперів та похідних цінних паперів - Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку.

Частиною 3 ст. 16 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» передбачено, що професійна діяльність на фондовому ринку здійснюється виключно на підставі ліцензії, що видається комісією з цінних паперів та фондового ринку.

Отже, для здійснення професійної діяльності на ринку цінних паперів ОСОБА_6 Майстер Брок необхідна лише одна ліцензія, яка видається Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку.

Суд звертає увагу на те, що валютні операції не є видом господарської діяльності.

Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 року № 1775-III (в редакції норми, що діяла на момент укладення договорів купівлі-продажу), валютні операції не віднесено до видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню.

Ліцензування валютних операцій здійснюється Національним банком України не на підставі Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 року, як акту цивільного законодавства, а на підставі Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», як акту валютного законодавства.

Як зазначають самі позивачі, посилаючись на п. 3.6. постанови Пленуму ВГСУ 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), за змістом частини першої статті 227 ЦК України є оспорюваним. Ліцензія є необхідною для здійснення деяких видів господарської діяльності, зазначених у статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності".

Законодавцем визначений виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню у визначений законом порядок.

Отже, з огляду на зміст ст.ст. 4, 227 ЦК України та інших актів цивільного законодавства, зокрема, ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ст. ст. 4, 7, 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ст.ст. 2, 16 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» єдиною ліцензією, відсутність якої може бути підставою для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу цінних паперів недійсними на підставі ст. 227 ЦК України, є ліцензія, що видається Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку.

Виходячи зі змісту преамбули договорів купівлі-продажу цінних паперів вбачається, що ЗАТ «Майстер Брок» має ліцензію ДКЦПФР серія АВ № 493446 від 13.11.2009 року на здійснення професійної діяльності з торгівлі цінними паперами брокерської діяльності. Вказана обставина позивачами не заперечується.

Таким чином, під час укладання договорів купівлі-продажу цінних паперів ЗАТ «Майстер Брок» мав право здійснювати господарську діяльність (професійну діяльність на ринку цінних паперів) на підставі ліцензії, що видана Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку.

Доводи позивачів щодо наявності підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу на підставі ст. 227 ЦК України, у звязку з відсутністю у ОСОБА_6 Майстер Брок генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є необґрунтованими.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 30.05.2001 р. №7-рп/2001 (справа №1-22/2001) за конституційним зверненням відкритого акціонерного товариства Всеукраїнський ОСОБА_13 щодо офіційного тлумачення положень пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України, частин першої, третьої статті 2, частини першої статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про відповідальність юридичних осіб) норми Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 р. Про систему валютного регулювання і валютного контролю та податкових законів, про які йдеться у конституційному зверненні, що встановлюють відповідальність за порушення їх приписів, спрямовані на забезпечення режиму здійснення валютних операцій, фінансової (в тому числі податкової) дисципліни. За змістом цих норм предметом їх регулювання є відносини не цивільно-правового, а публічно-правового характеру, передбачена ними відповідальність також є публічно-правовою.

З огляду на преамбулу Декрету, він встановлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Отже, Декрет не є актом цивільного законодавства, а предметом його регулювання є виключно відносини публічно-правового регулювання, тому порушення норм Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є підставою для застосування санкцій, а не визнання недійсним цивільно-правового договору.

Окрім того, встановлення факту порушення ОСОБА_6 Майстер Брок валютного законодавства відноситься до компетенції Національного банку України.

Відповідно до розділу 3 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ від 08.02.2000 р. № 49 (далі Положення) санкції, передбачені за порушення Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю застосовуються Національним банком України.

Позивачами в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних і допустимих доказів (як то прийняті Національним банком України протокол про порушення валютного законодавства та постанова про притягнення до відповідальності за порушення валютного законодавства), на підтвердження порушення відповідачем ОСОБА_6 Майстер Брок норм валютного законодавства.

Відсутність доказів фіксування Національним банком України факту порушення валютного законодавства, а також доказів застосування заходів впливу за порушення валютного законодавства свідчить про відсутність факту порушення валютного законодавства зі сторони ОСОБА_6 Майстер Брок.

Посилання позивачів на лист НБУ 27.01.2014 № 28-310/3299 також не може бути враховано судом, адже вказаний документ не є нормативно-правовим актом. Крім того, з огляду на зміст листа, під час його складання Національний банк України повідомив про неможливість надання вичерпної відповіді на запит через неможливість з'ясування конкретного змісту наведених у запиті операцій.

З огляду на ст. 4 Цивільного кодексу України, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не є актом цивільного законодавства.

Так ч. 1 ст 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно з ч. 2 ст. 1 ЦК України, до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Суд вважає, що підставою визнання недійсним цивільно-правового договору може бути порушення актів цивільного, а не податкового, валютного або бюджетного законодавства.

Суд звертає увагу на те, що позивачами жодного доказу на підтвердження наявності причино-наслідкового звязку між порушенням валютного законодавства (проведення операції без генеральної ліцензії) та їхніх прав не навели.

З огляду на предявлений позов, позивачі обґрунтовують факт порушення їхніх прав укладенням договорів купівлі-продажу на невигідних умовах за ціною нижчою ніж очікувана, проте наявність/відсутність генеральної ліцензії НБУ на здійснення валютних операції на ціну договору не впливає.

За змістом частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відтак, суд приходить до висновку про досягнення між сторонами договору купівлі-продажу цінних паперів згоди щодо всіх істотних умов договорів на момент укладення спірних договорів та про бажання настання цивільних прав та обов'язків свідчать підписи сторін на договорах купівлі-продажу цінних паперів, а також виконання позивачами належним чином своїх зобов'язань договорами, зокрема, щодо переказу цінних паперів зі своїх рахунків на рахунок Комітента (Компанії ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед) та прийняття передбаченої договорами оплати за цінні папери.

Укладаючи спірні договори купівлі-продажу, сторони були вільними в його укладенні та визначенні його умов, а отже, дії учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання оспорюваних правочинів, відповідали внутрішній волі сторін.

Будь-яких доказів на підтвердження того, за якою саме очікуваною ціною мали укладатися договори купівлі-продажу цінних паперів, які саме умови договорів купівлі-продажу були невигідними, у чому полягає така невигідність, розміру матеріальних збитків, позивачами не було надано, а суд з огляду на диспозитивність судового процесу, позбавлений можливості самостійно витребувати зазначені докази.

З огляду на викладене, а також на те, що позивачі особисто були сторонами договорів купівлі-продажу цінним паперів та діяли від власного імені та на власний розсуд, в тому числі під час визначення ціни продажу цінних паперів, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивачами не доведено факту укладання договорів купівлі-продажу цінних паперів на невигідних умовах, так само як не доведено факту спричинення матеріальних збитків, у вигляді неотриманих прибутків, як і факту порушення прав позивачів.

Допустимих доказів на підтвердження позовних вимог та спростування обставин справи, встановлених судом, позивачами не надано.

Відтак, позовні вимоги про розірвання договору доручення, та визнання недійсним договорів купівлі-продажу цінних паперів, застосування наслідків визнання договорів недійсними, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Представник відповідача ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед просив застосувати до зазначених правовідносин строки позовної давності.

14.06.2017 р. від представника Компанії ОСОБА_7 Трейдінг Лімітед ОСОБА_9 подано заяву про застосування строків позовної давності.

Положеннями ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частини 3-4 ст. 267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 257 ЦК України передбачено, загальна позовна давність, встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом, встановленим статтею 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однак жодним з позивачем не наведено належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності.

Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2, причини пропуску строку позовної давності є предметом доказування під час судового розгляду й підлягають установленню при ухваленні рішення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 16 листопада 2016 року у справі за № 6-2469цс16, з огляду на приписи ст. 3607 ЦПК України є обовязковою для застосування).

Як встановлено судом, позивачі особисто від власного імені, за власною волею уклали договори купівлі-продажу цінних паперів, які були виконані сторонами, включаючи самих позивачів. Отже, про невигідні умови договорів позивачам могло бути відомо ще у січні березні 2010 року як сторонам договорів купівлі-продажу під час його укладання та визначення ціни договору. Проте до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними позивачі звернулось лише у травні 2017 року, тобто із суттєвим, більше семи років, порушенням строку позовної давності.

Твердження позивачів про те, їм стало відомо про відсутність дозвільної документації у ОСОБА_6 «Майстер Брок» лише у листопаді 2016 року, у звязку з чим позовна заява подана до суду у визначений законом трирічний строк позовної давності, не може бути враховано судом.

Адже, таке твердження є необґрунтованим та не підтвердженим жодним належним і допустимим доказом в розумінні ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

Частиною 4 ст.267 Цивільного кодексу встановлено, що «сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові».

Згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У зв'язку із пропуском позивачами строку позовної давності на звернення з позовом про визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу, не доведеності укладення договорів купівлі-продажу цінних паперів на невигідних умовах за ціною нижчою ніж очікувана, з урахуванням встановленого судом факту досягнення між сторонами договорів купівлі-продажу цінних паперів згоди щодо всіх істотних умов договорів, в тому числі ціни, підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 15, 16, 59, 60, 61, 88, 107, 207, 208, 209, 212, 214, 215, 292, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: В.М. Світлицька