АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Пузиковій В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Джерело 1» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Джерело 1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ТОВ «Джерело 1» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в якому, з уточненнями, просило стягнути з відповідача заборгованість: 888 грн. основного боргу та 5 300,23 грн. пені.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 06.02.2007 р. між сторонами було укладено договір № Д-73 «Про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж», згідно п. 2.2.4. якого відповідач зобов'язувався вчасно, до 10 числа кожного місяця вносити плату на рахунок підприємства за надані послуги в розмірах, визначених розрахунками. Пункти 3.1.3, 3.1.4. Договору встановлюють право позивача стягувати прострочену заборгованість по оплаті послуг позивача та пеню у розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день затримки терміну сплати. Проте, відповідач умови договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість за період з січня 2015 року по грудень 2015 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Справа № 753/13881/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6038/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Набудович І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
В обґрунтування заявлених вимог апелянт, посилається на те, що суд першої інстанції однобічно розглянув справу на користь відповідача, не врахував наявних в матеріалах справи доказів та в порушення ст.ст.526, 610 ЦК України, ст.ст. 10, 213,214 ЦПК України ухвалив помилкове рішення.

В судовому засіданні директор ТОВ «Джерело 1» Гайдаш О.В. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 06 лютого 2007 року між ТОВ «Джерело-1» та ОСОБА_1 укладено Договір № Д-73 «Про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж» (а.с. 5).

Згідно п. 2.2.4. Договору відповідач зобов'язувався вчасно, до 10 числа кожного місяця вносити плату на рахунок підприємства за надані послуги.

Пункти 3.1.3, 3.1.4. Договору встановлюють право позивача стягувати прострочену заборгованість по оплаті послуг позивача та пеню у розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день затримки терміну сплати.

Позивач вказував про те, що відповідач умови договору належним чином не виконував, у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість за період з січня по грудень 2015 року.

В ході розгляду справи позивачем вказувалося про те, що основний розмір заборгованості відповідачем погашено, не сплаченою залишилася нарахована пеня в розмірі 5 300 грн. 23 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належного розрахунку розміру пені, на підтвердження заявлених вимог, а тому суд вважав позовні вимоги не доведеними.

Колегія суддів не може погодитися з таким рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не врахував, усі надані сторонами докази, що призвело до ухвалення помилкового рішення, яке не відповідає дійсним обставинам справи.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно положень ст.ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 06 лютого 2007 року між ТОВ «Джерело-1» та ОСОБА_1 укладено Договір № Д-73 «Про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж» (а.с. 5).

Згідно п. 2.2.4. Договору відповідач зобов'язувався вчасно, до 10 числа кожного місяця вносити плату на рахунок підприємства за надані послуги.

У відповідача за період з січня по грудень 2015 року виникла заборгованість по оплаті послуг, яка була погашена ним частково 05.01.2016р. та частково в ході розгляду справи судом першої інстанції, що підтверджується виписками з рахунку позивача (а.с.27-28).

Крім того факт наявності заборгованості у відповідача протягом 2015 року, яка була повністю погашена тільки під час розгляду справи судом першої інстанції, не заперечувався сторонами, а тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що відповідач не виконував свого обов'язку за договором належним чином, а саме не вносив вчасно оплату за одержані послуги в 2015 році, в термін передбачений п. 2.2.4. Договору сторін.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частинами 1,3 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пункти 3.1.3, 3.1.4. Договору № Д-73 від 06 лютого 2007 року сторони погодили право позивача стягувати прострочену заборгованість по оплаті послуг позивача та пеню у розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день затримки терміну сплати.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить саме на сторонах спору.

Після погашення відповідачем основного боргу, позивачем було надано суду розрахунок боргу зі сплати пені, відповідно до якого пеня складає 5 300,23 грн. (а.с.91-92).

Відповідач, визнавши наявність боргу за договором протягом 2015 року, жодних заперечень з приводу вказаного розрахунку не заявляв.

Відповідач також не стверджував та не надавав судам доказів того, що ним здійснювалися оплати вчасно, згідно з п. 2.2.4. Договору сторін.

Також, правильність вказаного розрахунку була перевірена колегією суддів та взято його до уваги.

Суд першої інстанції поверхнево розглянув справу, неуважно вивчивши матеріали справи, не взяв до уваги наявність в них вказаного розрахунку заборгованості, що призвело до помилкового висновку про недоведеність позивачем позовних вимог в частині розмірі заборгованості по пені та ухвалення помилкового рішення.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, вказавши що відповідач погасив заборгованість по основному боргу в повному обсязі, не подавав до суду заяву про зменшення позовних вимог, а тому позовні вимоги в останній редакції (а.с.18-19) в частині стягнення 888 грн. основного боргу не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року скасуванню, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Судові витрати слід розподілити відповідно до положень ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Джерело 1» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині наступного змісту:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Джерело 1» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Джерело 1» борг по сплаті пені за неналежне виконання договору №Д-73 «Про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж» від 06.02.2007р. у розмірі 5 300,23 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Джерело 1» витрати на сплату судового збору у розмірі 2 893,8 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді