АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представників відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання договору купівлі-продажу недійсним, припинення права власності на земельну ділянку, визнання права власності на частину земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, припинення права власності на земельну ділянку, визнання права власності на частину земельної ділянки.

Справа №753/21191/15-ц
№ апеляційногопровадження:22-ц-796/5350/2017
Головуючий у судіпершої інстанції: Колесник О.М.
Доповідач у суді апеляційноїінстанції: Стрижеус А.М.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, 3-тя особа: реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 07.06.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Грушою О.В., недійсним, припинення права власності ОСОБА_7, ОСОБА_4 на дану земельну ділянку, визнання права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину даної земельної ділянки, стягнення 487 грн. 20 коп., 551 грн. 20 коп.,1876 грн. 42 коп. судового збору - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду в частині відмови в задоволенні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину земельної ділянки скасувати та ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки АДРЕСА_1, посилаючись на те, що рішення суду в частині відмови в задоволенні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину земельної ділянки є незаконним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_4, який також діє на підставі довіреності в інтересах відповідача ОСОБА_7, представник відповідача ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, представник відповідача ОСОБА_6, яка діє на підставі довіреності в інтересах Головного територіального управління юстиції у м. Києві, проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції» право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачає ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Як убачається зі змісту Ухвали Апеляційного суду м. Києва від 29.08.2013 року (т.1 а.с.22-28) позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_7 є рідними братом та сестрою. їх матір'ю була ОСОБА_10. В 1981 році ОСОБА_10 побудувала садовий будинок АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 мати сторін ОСОБА_10 померла.

13 березня 2008 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори БуренкоО.М. було видано ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія ВКІ №428144 на земельну ділянку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За приписами ч.1 та ч.4 ст.120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 квітня 2013 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 серпня 2013 року, було визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину садового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину садового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1. 22 січня 2014 року позивач ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на 1/2 частину вказаного садового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказані обставини не заперечувались в судовому засіданні сторонами по справі, а тому вони не підлягають доказуванню в даному цивільному провадженні.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 січня 2013 року було накладено арешт на спірні садовий будинок та земельну ділянку (т.1 а.с.34). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2013 року накладений арешт на садовий будинок було залишено без змін, а арешт земельної ділянки був скасований і в цій частині було відмовлено у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову (т.1 а.с.36-38).

Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

29 серпня 2013 року ОСОБА_7 продала а ОСОБА_4 придбав земельну ділянку площею 0,0524 га, розташовану в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Грушою О.В. і зареєстрованого у реєстрі за №11-1716 (т.1 а.с.60).

Як убачається із витребуваного судом у державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори Груши О.В. пакету документів по укладенню вказаної угоди (т.1 а.с.60-78), державний нотаріус перед посвідченням договору отримала від продавця свідоцтво про право на спадщину за заповітом на об'єкт відчуження (т.1 а.с.63), державний акт на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.64), витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.65), з якого вбачається, що право власності на вказану земельну ділянку належало ОСОБА_7, витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку (т.1 а.с.66), кадастровий план земельної ділянки (т.1 а.с.67), відповідь КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про відсутність реєстрації права власності станом на 22 квітня 2013 року на садовий будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с.69), крім того нотаріусом була отримана інформація з витягу Державного реєстру обтяжень, реєстру речових прав на нерухоме майно та єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (т.1 а.с.70-72) про відсутність на 07 червня 2013 року будь-яких зареєстрованих заборон на об'єкт відчуження.

В обґрунтування позовних вимог позивач та його представник посилалися на те, що державний нотаріус не здійснив витребування додаткових документів щодо реєстрації права власності на садовий будинок, посвідчив оскаржуваний правочин, який знаходився під арештом, а також згідно до ст.377 ЦК України до осіб, які набули право власності на житловий будинок автоматично переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що державний нотаріус Груша О.В. діяла в межах своїх повноважень і її дії регламентувались нормами чинного законодавства, оскільки перелічені вище документи складають необхідний їх перелік для посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, при цьому витяги з державних реєстрів вказували на відсутність будь-яких зареєстрованих у законному порядку заборон на земельну ділянку. Що стосується порушення ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, то на момент укладення оскаржуваного договору право власності на земельну ділянку належало ОСОБА_7, а право власності на садовий будинок не було зареєстровано, що не спростовано позивачем та його представником.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки підстави визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 червня 2013 року відсутні, а припинення права власності ОСОБА_7, ОСОБА_4 на дану земельну ділянку, визнання права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину даної земельної ділянки є похідними від первісної вимоги визнання договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: