АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1136/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі головуючого судді Корніюк А.П.,

суддів Пєнти І.В., Талалай О.І.

секретар Кошельник В.М.

за участю апелянтів ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 25 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5, звертаючись до суду із позовом зазначала, що 20.02.2007 року між нею та ОСОБА_1 був укладений договір позики, згідно якого вона позичила останньому грошові кошти у сумі 6000 доларів США, що еквівалентно на час їх передачі 30000 грн. без строку повернення, про що відповідач власноручно написав розписку. 19 вересня та 07 листопада 2016 року відповідачу направлені вимоги про повернення боргу, однак ОСОБА_1 борг не повернув. Тому відповідно до положень ст.ст. 525, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України позивачка просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики в сумі 155106 грн. та судові витрати.

Під час розгляду справи ОСОБА_5 збільшила позовні вимоги та остаточно просила стягнути з відповідача на її користь 155106 грн. заборгованості за договором позики та відсотки за період користування позикою в сумі 32633,84 грн., а всього 187739,84 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 25 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) борг у сумі 153 456,6 грн., що еквівалентно 6 000 доларів США станом на 07.11.2016 року та проценти в сумі 32 633.84 грн. (Тридцять дві тисячі шістсот тридцять три грн. 84 коп.). Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 вважають рішення суду незаконним та необґрунтованим, просять його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні вимог ОСОБА_5 відмовити. Посилаються на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність його висновків обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права. Зазначають, що судом невірно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 1046 ЦК України та стягнуто суму боргу за розпискою від 20.02.2007 року, яку суд вважав договором позики. Апелянти вважають, що надана позивачем розписка не є договором позики в розумінні ст. 1046 ЦК України, оскільки не містить обовязкової умови щодо зобовязання повернення отриманих позичальником в борг грошей. Також вважають необґрунтованою відмову суду у застосуванні строку позовної давності до вимог позивача щодо стягнення процентів за користування позикою.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу, з підстав у ній наведених.

Представник позивачки в судовому засіданні 26.06.2017 року та позивачка ОСОБА_5 в судовому засіданні 06.06.2017 року апеляційну скаргу не визнали і просять її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1, ч. 1 та ч. 2 ст. 307 і ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 20 лютого 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого останній позичив у ОСОБА_5 30 000 грн., що еквівалентно на час позики 6 тис. доларів США, про що свідчить власноручно ним написана боргова розписка. 19 вересня 2016 року та 07 листопада 2016 року ОСОБА_5 направила ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів за договором позики, проте позичальник кошти за договором позики не повернув.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач на вимогу позивача про повернення суми коштів за договором позики від 20.02.2007 року борг не повернув, не надав суду належних доказів за правилами ст. 545 ЦК України на підтвердження повернення позики і сума боргу становить 153 456 грн. 60 коп. Так як ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов'язання за договором позики, тому вказана сума боргу відповідно до вимог ст. ст. 1046-1050 ЦК України підлягає стягненню з нього на користь позивача зі сплатою відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України процентів від простроченої суми позики в розмірі 32633,84грн.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки надана позивачем розписка від 20.02.2007 року не є договором позики в розумінні ст. 1046 ЦК України є безпідставними, виходячи із наступного.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в справі №6-63цс13 від 18.09.2013року, що у відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 було написано розписку від 20.02.2007 року, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи №6853/6854/16-26 від 14.03.2017 року. Вказана розписка містить прізвище, імя, по батькові позичальника та позикодавця, суму позики із посиланням на еквівалент та дату написання і отримання коштів.

Колегія суддів вважає, що відсутність запису у розписці про зобовязання ОСОБА_1 по поверненню отриманих ним у борг коштів не є підставою для відмови у позові, адже відповідач, зазначаючи в тексті розписки про те, що він позичає кошти, такими чином взяв на себе зобовязання по їх поверненню. А тому помилковим є посилання апелянта на правову позицію, що викладена Верховним Судом України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015 року.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не застосовано строк позовної давності до вимог про стягнення процентів за користування позикою є безпідставними, виходячи з наступного.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Вказана правова позиція закріплена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-3006цс15 від 08.06.2016 року.

Встановлено, що договором позики, який укладений між сторонами, не визначено строк її повернення, тому початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у ОСОБА_5 права на позов. І колегія суддів вважає, що строк позовної давності до вимог позивача про стягнення процентів за користування позикою не пропущений.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції невірно встановлені обставини справи, колегія суддів вважає їх недоведеними, адже відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 20.02.2007 року було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_5 30000грн., що еквівалентно 6000 доларів США і вказана обставина підтверджується розпискою, написаною відповідачем та висновком судово-почеркознавчої експертизи №6853/6854/16-26 від 14.03.2017 року. (а.с. 15, 54, 86-92).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було зясовано, коли і за яких умов надавалася позика, походження у позивача такої суми коштів, колегія суддів вважає їх безпідставними, адже ці обставини справи були зясовані у суді першої інстанції. А посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_5 саме змусила відповідача написати розписку є недоведеними.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) А.П. Корніюк

Судді (підпис) І.В. Пєнта

(підпис) ОСОБА_6

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк

______________________________________________________________________________Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7 Справа № 22ц/792/1136/17

Доповідач Корніюк А.П. Категорія №19,27