Справа № 363/5403/15-ц Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/2102/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 15.06.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Суханової Є.М.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Пірнівська сільська рада Вишгородського району Київської області, про встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, який мотивувала наступним:

Вона є власницею квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі вона мешкала разом зі своєю матірю. 27.10.2000 року рішенням Пірнівської сільської ради № 35 «Про розширення житлової площі» було надано дозвіл ОСОБА_7 із сімєю у складі двох осіб розширити житлову площу за рахунок додаткової квартири в цьому ж будинку загальною площею 11,2 кв. м, яку було обєднано із займаною ними квартирою. 25.12.2000 року рішенням Пірнівської сільської ради № 42 «Про закріплення земельної ділянки» було вирішено закріпити земельну ділянку розміром 0,05 га в селі Пірново по пр. Леніна, 14 за ОСОБА_7 у звязку з переходом права власності на квартиру. На даній земельній ділянці її сімєю було влаштовано сад з плодових дерев. В той же час вказана земля належним чином за нею оформлена не була.

Житловий будинок № 14 по вул. Леніна в с. Пірново на момент подання позову до суду поділений на ізольовані частини, які мають самостійні виходи на подвіря. На цьому ж подвірї також знаходиться господарська споруда сарай, яка стоїть окремо від житлового будинку. Сарай поділений на окремі частини, які знаходяться у користуванні власників квартир житлового будинку. Земельна ділянка подвіря житлового будинку фасадною частиною межує з вулицею Леніна, а з інших сторін із сусідніми земельними ділянками, а також частково примикає до межі ділянки з вулицею Леніна. Фактично між співвласниками житлового будинку було встановлено порядок користування закріпленої за житловим будинком земельною ділянкою, а саме: прохід (проїзд) до будинку здійснювався зі сторони вул. Леніна. З лівої сторони від фасаду будинку здійснювався прохід власниками квартир 1 та 2, а з правої сторони власниками квартир 3 і 4 (як було зазначено в подальшому, квартири 3 і 4 було обєднано в одну квартиру). На задній частині подвіря знаходиться сарай загального користування та земельна ділянка загального користування. Власниками квартири № 1 житлового будинку було самовільно встановлено капітальний паркан по лінії вулиці з лівої сторони від фасаду будинку та між сусідньою зліва від будинку земельною ділянкою. При цьому було змінено межу земельної ділянки ближче до житлового будинку. Після зміни власника квартири № 2 житлового будинку, власники квартири № 1 заборонили новим власникам квартири № 2 здійснювати прохід до належної їм квартири через ліву сторону від фасаду будинку, у звязку з чим здійснюється прохід через праву сторону від фасаду будинку. Ними також було здійснено самовільне будівництво, що порушує земельні права та охоронювані інтереси інших співвласників будинку. Таким чином між співвласниками житлового будинку виник спір щодо користування земельною ділянкою. Вказана земельна ділянка є неприватизованою.

З урахуванням уточнення позовних вимог позивач просила суд встановити порядок користування земельною ділянкою № 14 із забудовами по вул. Леніна в с. Пірново Вишгородського району Київської області, зобовязати власників квартири № 1 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які мешкають у вказаному будинку, знести самовільно збудовану прибудову за літ. «А1», яка прибудована до приміщень квартири № 1 вказаного будинку, зобовязати власника квартири № 2 ОСОБА_6 знести самовільно збудовану прибудову розмірами 6,29*6,84 м, яка має площу забудови 43,0 кв.м та прибудована до приміщень квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Обґрунтувала скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Зазначає, що іншими співвласниками квартир порушені її права як користувача земельної ділянки. При цьому висновки суду не ґрунтуються на положеннях закону та матеріалах справи, відтак є усі підстави для задоволення її позовних вимог. Крім того вказує, що судом в ході розгляду справи було допущено ряд процесуальних порушень, які також зумовлюють необхідність скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Ст. 3 ЦПК України встановлено, що особа в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

У своєму позові ОСОБА_2 просила суд захистити порушене, з її точки зору, право на вільне користування земельною ділянкою, що закріплена за будинком, в якому вона проживає. Саме необхідністю захисту своїх земельних прав позивач й обґрунтовувала вимогу про встановлення порядку користування зазначеною земельною ділянкою та знесення прибудов до будинку, що були самовільно збудовані її сусідами на прибудинковій території загального користування. При цьому ні в ході розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду, позивачем не було представлено до суду жодного доказу з приводу того, яка саме земельна ділянка була закріплена за будинком, в якому проживають сторони, хто та коли ухвалював рішення про таку передачу землі, які межі та площа ділянки, закріпленої для обслуговування усього будинку, тощо. Не було надано суду й плану відведення земельної ділянки в натурі, як і відсутні дані про встановлення землевпорядними організаціями її меж. Більш того, як вбачається з листа Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 40 від 17.02.2016 р., спірна земельна ділянка взагалі нікому не передавалася.

Окрім наведеного, як вбачається з листа Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 22.06.2016 року за № 150/02-19, жоден із співвласників будинку до сільської ради із заявою про розгляд питання щодо виділення земельної ділянки не звертався, документація на спірну земельну ділянку під будинком не виготовлялася.

Не може вважатись належним доказом надання спірної землі в користування сторонам по справі й посилання позивача на рішення Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 25.12.2000 року № 42 «Про закріплення земельної ділянки», оскільки воно (як зазначає й сама позивач та визнають інші сторони) стосується лише частини земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, і не охоплює усю землю, щодо якої позивач висунула позовні вимоги.

У відповідності до положень ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому на підставі відповідної землевпорядної документації мають бути встановлені розміри та конфігурація таких земельних ділянок. Необхідність встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання відповідного документа як передумови виникнення права користування або права власності на землю було передбачене й положеннями ст. 22 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 р. В той же час жодного належного та допустимого доказу з цього приводу в ході розгляду справи до суду так представлено й не було.

Зважаючи на недоведеність того, хто є користувачем спірної землі, яка саме земельна ділянка була закріплена за вищезазначеним будинком, які її межі та площа, вирішення питання про встановлення порядку користування такою землею на даний час є неможливим, відтак правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, що й було встановлено судом першої інстанції. З наведеними висновками в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими.

У відповідності до положень ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції саме в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Оскільки свої позовні вимоги щодо знесення самовільно побудованих споруд позивач обґрунтовувала порушенням її права на користування спільною прибудинковою територією, тоді як суд прийшов до висновку про недоведеність позиції щодо наявності у неї такого права у заявленому вигляді, вимоги щодо знесення самочинних будівель також не підлягають до задоволення.

У відповідності до положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Згідно положень ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення лише у випадку, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Оскільки доводи апеляційної скарги не доводять невірного вирішення справи судом першої інстанції по суті позовних вимог, правових підстав для скасування такого рішення колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О.Журба

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_8