Номер провадження: 22-ц/785/4204/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Драгомерецького М.М.

суддів: Черевка П.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представників позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним з підстав відсутності нотаріального посвідчення,-

В С Т А Н О В И Л А:

30 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним з підстав відсутності нотаріального посвідчення.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 20 липня 1999 року померла мати позивачки, ОСОБА_7.

Після її смерті залишилась спадщина, а саме земельна ділянка площею 3,8 га, згідно сертифікату на земельну частку (пай) за №0550997, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією, яка була прийнята та оформлена нею з отриманням 19.01.2000 року свідоцтва про право на спадщину.

20 листопада 2000 року рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області було скасовано її право власності на спадкове майно та визнано за відповідачем, який на той час був неповнолітнім, право власності на будинок, розташований по вул. Перемоги, 19 в с. Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області, та на земельну частку (пай), площею 3,8 умовних кадастрових гектар. Крім того, судом визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого ОСОБА_3 стала спадкоємцем по закону на вищезазначену земельну частку (пай).

Згодом ОСОБА_3 була отримана відповідь за №222 від 23.12.2016 року, в якій зазначено, що за результатами вивчення архівної документації, протоколи виконкомів та сесій Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за період 1994-1996 роки з рішенням щодо покладення обовязків на вчинення нотаріальних дій на секретаря Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району, Одеської області не виявлено. Однак, з довідки Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району від 27.12.2016 року слідує, що рішення виконкому за період 1994-1996 років були передані до архівного відділу Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області.

Таким чином, позивачка вважає, що оспорюваний нею заповіт посвідчений секретарем Дмитрівської сільської ради при відсутності повноважень на вчинення нотаріальних дій останньою, що тягне за собою визнання його недійсним з підстав відсутності нотаріального посвідчення. При цьому, посилається, що їй стало відомо про цю обставину лише 23.12.2016 року після отримання відповіді з архівного відділу, тому вважає, що строк звернення нею до суду з вказаним позовом не пропущено.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність та проханням відмовити у задоволенні позову з посиланням на те, що 27.03.1996 року секретарем Дмитрівської сільської ради народних депутатів ОСОБА_8, був посвідчений заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, який, на його думку, відповідав вимогам закону, що діяв на той час. Про існування заповіту позивачка достовірно знала, що підтверджується рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20.11.2000 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_9 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 до ОСОБА_3, Татарбунарської державної податкової інспекції в Одеській області про визнання права власності на домоволодіння, визнання свідоцтв на право власності на земельний сертифікат та грошовий вклад недійсними та визнання на них права власності іншої особи.

Також зазначив, що рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області №515/1329/16-ц від 13 грудня 2016 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним. Таким чином, він вважає, що позивачка, достовірно знаючи про наявність оспорюваного нею на теперішній час заповіту, який раніше визнавала під час судового засідання у 2000 році, пропустила строк на предявлення позову по новим обставинам, про які вона мала можливість дізнатись ще 16 років тому, а тому просив застосувати строки позовної давності та відмовити у позові.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 березня 2017 року у задовленні позову відмовлено.

В апеляціній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнти позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, та пояснення на апеляцію її представників, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Колегія суддів вважає, що рішення суду щодо відмови в задоволенні позову постановлено на підставі неповного зясування обставин, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та судом порушено норми матеріального права, що відповідно до вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового із задоволенням позовних вимог.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, які мають значення для вирішення справи.

У судовому засіданні встановлено, що 20.07.1999 року померла ОСОБА_7, яка є матірю позивачки. Це підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №186617 від 21.07.1999 р.

Після її смерті, залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 3,8 га, згідно сертифікату на земельну частку (пай) №0550997, виданого Татарбунарського районною державною адміністрацією.

ОСОБА_3 була прийнята та оформлена спадщина та отримано свідоцтво про спадщину 19.01.2000 р.

В 2000 році відбувся судовий спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, за яким було скасовано право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 3,8 га та визнано за ним на підставі заповіту від 27.03.1996 року (справа № 2-574/2000 р.)

Вказаний заповіт був укладений 27.03.1996 року та посвідчений Дмитрівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області в особі її секретаря Кичук В.П.

У грудні 2016 року адвокатом ОСОБА_4 був зроблений запит до архівного відділу Татарбунарської райдержадміністрації, Одеської області щодо покладання обов'язків вчинення нотаріальних дій на секретаря Дмитрівської сільської ради у 1996 році.

23.12.2016 року була отримана відповідь архівного відділу Татарбунарської райдержадміністрації, Одеської області №222, в якій зазначено, що була вивчена архівна документація та повідомляється, що були вивчені протоколи виконкомів та сесій Дмитрівської сільської ради за період з 1994 - 1996 р.р., однак рішення щодо покладання обов'язків вчинення нотаріальних дій на секретаря Дмитрівської сільської ради, Татарбунарського району, Одеської області не виявлено.

Відповідно до ст. 37 Закону від 2 вересня 1993 р. № 3425-ХІІ «Про нотаріат», п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських ОСОБА_2 народних депутатів України (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. № 22/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 р. за № 256/466, які діяли на момент посвідчення заповіту, у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обовязок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради.

Ця правова позиція викладена у ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 січня 2006 року із журналу реєстрації №3 (67).

Відповідно до довідки Дмитрівської сільської ради, Татарбунарського району № 795 від 27.12.2016 р., рішення виконкому за період 1994-1996 рр. були передані до архівного відділу Татарбунарської райдержадміністрації Одеської області.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК 2003р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. 541 ЦК 1963 р., заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст.47 ЦК 1963 р., України, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

Відповідно до ст.71 ЦК України 1963 р., загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивачка без поважних причин пропустила трирічний строк звернення до суду.

Вивчаючи матеріали справи було встановлено, позивачці стало відомо про відсутність повноважень на вчинення нотаріальних дій у секретаря Дмитрівської сільської ради лише 23.12.2016 року.

Суд першої інстанції, вказує, що позивачка повинна була звернутись до відповідного органу у межах трирічного строку з дня винесення попереднього судового рішення Татарбунарського районного суду Одеської області по справі №2-574 від 20.11.2000 року.

Судом не було взято до уваги норми ст.76 ЦК України 1963 року, а саме перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Позивачка дізналася про порушене право щодо відсутності нотаріального посвідчення заповіту, який був укладений 27.03.1996 року, лише 23.12.2016 року.

З будь-яких інших документів чи судових рішень не вбачається, що позивачці було раніше відомо про цю обставину.

Таким чином, суд неправомірно відмовив позивачці у задоволенні позову з тих підстав, що нею було порушено строки звернення до суду з позовом.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Згідно з ст. 541 ЦК УРСР 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

У разі недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення заповіту його може бути визнано недійсним, адже недійсність в силу закону (нікчемність), чинний на той час ЦК УРСР не передбачав.

Стаття 48 ЦК Української РСР 1963 року передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно ст.534 ЦК Української РСР 1963р. кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ст. 545 ЦК Української РСР 1963 року недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.

Згідно ст. 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статей 38,42,59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та п.2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських ОСОБА_2 народних депутатів України у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, на яких такий обов'язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради, вчиняють нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти.

Довідкою Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області №170 від 06.03.2017 року, наданої на запит суду, повідомляється, що за період з 1994 по 1996 роки не приймалося рішення виконавчим комітетом щодо покладення права здійснення нотаріальних дій на секретаря Дмитрівської сільської ради ОСОБА_8.

Таким чином, аналіз доказів по справі щодо покладення повноважень права здійснення нотаріальних дій на секретаря Дмитрівської сільської ради у 1996 році, судом не добуто, відповідачем доводи позову з цього приводу не спростовані, тому оспорюваний заповіт ОСОБА_7 від 27.03.1996 року, посвідчений службовою особою ОСОБА_8, на яку не покладалось повноважень щодо здійснення нотаріальних дій, не може вважатись укладеним з додержанням встановленої нотаріальної форми.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, виносячи рішення, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 березня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним з підстав відсутності нотаріального посвідчення задовольнити.

Визнати заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, посвідчений 27.03.1996 року секретарем Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області ОСОБА_8 недійсним.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, однак воно може бути оскаржено у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_10

ОСОБА_2