Справа № 310/1202/17
РІШЕННЯ
Іменем України
21 червня 2017 року м.Бердянськ
Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого - судді Дністрян О.М.,
при секретарі Буюклинській К.О.,
за участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідачки, представника відповідачки адвоката Полозюка Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Бердянського прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України до ОСОБА_2 про виселення зі службового житла та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Бердянського прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання права користування жилим приміщенням, -
В с т а н о в и в:
ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення зі службового житла, посилаючись на те, що ОСОБА_4 з 2002 року проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військовій частині НОМЕР_1 ). 04 березня 2004 року між Бердянським прикордонним загоном та лейтенантом ОСОБА_5 було укладено договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду в Україні. На підставі даного договору та протоколу № 12 засідання житлової комісії Бердянського прикордонного загону від 04 березня 2004 року, під час проходження військової служби ОСОБА_5 отримав службову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Під час проживання в зазначеному службовому житлі він зобов`язувався згідно п.3 Договору, нести інші обов`язки, що випливають з користування жилим приміщенням, передбачені законодавством України. В грудні 2004 року ОСОБА_4 зареєструвався за вказаною адресою зі своєю дружиною ОСОБА_3 .. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06 серпня 2008 року № 179-ос "По особовому складу" ОСОБА_4 , на підставі наказу адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.07.08р. № 327-ос був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 та був звільнений в запас Збройних Сил України за ст. 26 ч. 6 п. «а» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду від 28.01.2011 по справі № 2-1423, було розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .. На даний час ОСОБА_4 фактично в службовому приміщенні не проживає, знятий з реєстрації місця проживання 28.11.2014р.. На теперішній час за вказаною адресою мешкає колишня дружина ОСОБА_5 відповідачка ОСОБА_3 22 грудня 2014 року на їх адресу надійшла заява від ОСОБА_5 , в якій він зазначив, що в службовому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , самостійно проживає його колишня дружина ОСОБА_3 , яка вже не є членом його сім`ї та з якою він припинив спілкування, ОСОБА_5 просив прийняти дане службове приміщення та видати відповідну довідку про його здачу. Але до теперішнього часу, незважаючи на звернення про звільнення службового житла, ОСОБА_3 його не звільнила. Просили суд виселити відповідачку зі службової квартири АДРЕСА_2 , та стягнути з неї судові витрати.
Представник позивача Леонідов С.О. (довіреність № 420 від 01.03.2017 р.) у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що ОСОБА_5 з 2002 до 2008 року проходив у них службу, 4.03.2004р. з ним було укладеного договір найму службової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на той час він у шлюбі не перебував. Також зазначив, що ця службова квартира є власністю Державної прикордонної служби України, на даний час шлюб між ними розірвано, ОСОБА_5 знявся з реєстрації 28.11.2014р., а 22.12.2014р. він надав їм заяву, в якій повідомив, що у цій службовій квартирі проживає ОСОБА_3 , просив прийняти квартиру та надати йому довідку, але вони не мають можливості це зробити, оскільки відповідачка на порушення вимог законодавства самостійно службову квартиру не звільняє, чим обмежує прикордонний загін у своїх правах, перешкоджає їм у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, позбавляє права надання цього службового житла їх працівникам, які його потребують.
Відповідачка позовні вимоги не визнала та звернулася до суду із зустрічними позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання права користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що дійсно її колишній чоловік ОСОБА_4 з 2002 року проходив службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ). 04.03.2004 р. між її колишнім чоловіком та прикордонним загоном було укладено договір найму жилого приміщення на службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , він вселився в цю квартиру разом із нею, до теперішнього часу вона проживає в цій квартирі. За рішенням суду від 28.01.2011р. їх шлюб було розірвано, хоча спільних дітей у них не було. 06.08.2008 р. ОСОБА_5 був звільнений у запас. Але незважаючи на те, що з часу звільнення її колишнього чоловіка ОСОБА_5 пройшло понад 8 років, Бердянський прикордонний загін тільки тепер ставить питання щодо її виселення зі службової квартири, що протирічить діючому законодавству. Оскільки право на звернення до суду з позовом про її виселення сплинуло ще у 2011 році (три роки після звільнення ОСОБА_5 28.08.2008р.), а позивач за первісним позовом із заявою про поновлення строків позовної давності в суд не звертався, тому втратив можливість захистити свої права у судовому порядку. А вона, як колишній член сім`ї наймача, продовжувала проживати у спірному житловому приміщенні, своїми силами та грошовими коштами проводить усі види ремонту, сплачує комунальні послуги і другого житла у неї немає, тому вона має такі ж права як і наймач, її право на користування цим приміщенням не втрачене до теперішнього часу. Просила суд визнати за нею право користування жилим приміщенням кв. АДРЕСА_2 , а в задоволенні позову про її виселення зі службового приміщення відмовити.

Представник відповідачки адвокат Полозюк Ю.І. (договір про надання правової допомоги) у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та зазначив, що відповідачка тривалий час проживає в цій квартирі, раніше претензій до неї не було, оскільки позивачем було пропущено строк позовної давності щодо звернення з позовом про виселення, а ОСОБА_3 є членом сім`ї, тому так і залишається проживати в цій квартирі. Просив суд задовольнити зустрічний позов про визнання права користування жилим приміщенням, а у задоволенні позову про виселення відмовити.
В судовому засіданні представник Бердянського прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України Леонідов С.О. вимоги по зустрічному позову про визнання права користування жилим приміщенням не визнав, вважав його безпідставним та таким що не підлягає задоволенню, оскільки заява про виселення ОСОБА_6 зі службового житлового приміщення, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , була подана до суду з метою усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідачка своїми діями обмежує Бердянський прикордонний загін у вільному розпорядженні та використанні службовим житловим приміщенням, через ці дії вони не можуть виконувати в повному обсязі соціальні гарантії, які передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", відносно забезпечення даним службовим житлом інших військовослужбовців. Позов, поданий ними є негаторним, тобто таким, що поданий до особи, яка володіє майном, про усунення будь-яких перешкод, що чиняться власнику майна, а на такий позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, даний позов може бути поданий у будь-який час, коли триває порушення з боку третіх осіб чи не ліквідовані дані наслідки, що впливають на нормальне користування та розпорядження майном. Договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду в Україні від 04 березня 2004 року був укладений з військовослужбовцем Бердянського прикордонного загону лейтенантом ОСОБА_5 .. Взаємні права та обов`язки, згідно даного договору були встановлені між наймачем житлового приміщення, а саме, лейтенантом ОСОБА_5 , та Бердянським прикордонним загоном. Жодних договірних відносин між відповідачкою ОСОБА_3 та ними укладено не було, оскільки на момент укладання даного договору, ОСОБА_3 не перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 .. Службове житлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є власністю Державної прикордонної служби України, що підтверджується свідоцтвом про право власності. Дане службове приміщення не перебуває у власності ОСОБА_3 , рішень про виділення житла відповідачу на сесіях ради не приймалось, дане житло є службовим житлом, в якому мають право проживати виключно військовослужбовці та члени їх сімей, які проходять службу безпосередньо у ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_3 перешкоджає їм у праві користування та розпорядженні даним службовим приміщенням. Дане службове приміщення не може бути надано іншим військовослужбовцям у користування у зв`язку з тим, що воно не є виселеним та не законно використовується відповідачкою для проживання. Командування прикордонного загону неодноразово зверталось до ОСОБА_3 про необхідність здачі службової житлової площі, однак, до теперішнього часу відповідачка займане житлове приміщення не звільнила. Тобто, їх позовними вимогами є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення до суду, тому вони мали право звернення до суду в будь-який час існування перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном. Головним критерієм надання службового житлового приміщення для проживання є наявність певних трудових або службових відносин між власником даного житла та користувачем. У зв`язку з тим, що лейтенант ОСОБА_5 , був військовослужбовцем Державної прикордонної служби України, який за характером своєї роботи мав проходити службу в місті Бердянську, було вирішено питання щодо надання йому цього службового житлового приміщення. ОСОБА_3 жодних трудових відносин з Бердянським прикордонним загоном не мала та під час укладання договору про найм жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду, в шлюбі з ОСОБА_5 не перебувала. Фактично ОСОБА_5 мав трудові відносини з установою що надала йому службове житло з 2002 року, тобто станом на час звільнення 6 років. Згідно п. 2.22. Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 20.12.2007 № 1040, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 січня 2008 р. за № 16/14707, особа, яка звільнена з військової служби в запас або у відставку і має вислугу менше ніж 20 років, підлягає виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Отже, ОСОБА_4 з 06 серпня 2008 року фактично втратив право користування своїм службовим приміщенням, договір найму житлового приміщення припинив свою дію, а права та обов`язки ОСОБА_5 як наймача перестали існувати. У зв`язку з цим, ОСОБА_6 , яка на той час перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 , також втратила право користування житловим приміщенням. Жодних прав та обов`язків наймача, які на думку ОСОБА_3 мають поширюватися і на неї, на даний час не існує. Просив суд відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 про визнання права користування службовим житловим приміщенням та виселити відповідачку зі службової квартири.
Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а вимоги по зустрічним позовам задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до вимог ст. 6 Житлового кодексу Української РСР житлові будинки і житлові приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.
Так, ч. 1 ст. 118 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які в зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.
За правилами ч. 1 ст. 122 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 з 2002 року проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06 серпня 2008 року № 179-ос «По особовому складу» на підставі наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.07.2008р. № 327-ос був звільнений на підставі ст.26 ч.6 п.«а» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту. Ці обставини зазначені позивачем і відповідачкою підтверджені та не оспорюються.
Також судом встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 632 від 18.11.2004р. (п.1) на підставі листа адміністрації Державної прикордонної служби України від 29.03.2004р. № 6/5-5655 були затверджені службовими квартири по АДРЕСА_3 , зокрема, № 43, однокімнатна, жилою площею 17,3 кв.м., та надана (п.2.17) лейтенанту ОСОБА_5 , на склад сім`ї 1 чоловік (а.с.9-12).
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серія НОМЕР_2 від 13.12.2004 р. (а.с.13) власником, зокрема, квартири АДРЕСА_2 є Держава в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України (балансоутримувач Управління будівництва та інвестицій Департаменту забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України).
04 березня 2004 року між в/ч НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 та військовослужбовцем лейтенантом ОСОБА_5 було укладено договір найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-8).
09 грудня 2004 року ОСОБА_5 видано ордер на службове жиле приміщення № 12 на 1 особу на право зайняття службового жилого приміщення жилою площею 17,3 кв.м. однокімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с.27).
Згідно довідки ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго-Бердянськ» № 467 від 20.04.2017р. (а.с.58) ОСОБА_3 зареєстрована з 03.02.2005р. за адресою: АДРЕСА_1 (з 28 листопада 2014 року зареєстрована одна).
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 січня 2011 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с.14).
Згідно з ч. 2 ст. 123 Житлового кодексу Української РСР до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, в тому числі правила ст. 64 Житлового кодексу Української РСР про права і обов`язки членів сім`ї наймача та ст.109 Житлового кодексу Української РСР про те, що виселення із займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду допускається лише з підстав, установлених законом.
Крім випадків, передбачених ст.ст. 110, 111,112, 116, 117 Житлового кодексу Української РСР, наймач службового жилого приміщення і члени його сім`ї можуть бути виселені з цього приміщення тільки при припиненні трудових відносин, в зв`язку з якими це приміщення надавалося (ст.ст. 124, 125 Житлового кодексу Української РСР).
Згідно ст. 124 Житлового кодексу Української РСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню із службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Положеннями ст. 125 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що без надання іншого житлового приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено: інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату
працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
Але про такі вищезазначені обставини у судовому засіданні сторонами та їх представниками не зазначалося, тобто, відповідачка ОСОБА_3 не входить до числа осіб, які не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення. Вона є колишнім членом сім`ї особи, яка у зв`язку з трудовими відносинами отримала спірне житло.
Оскільки право користування жилим приміщенням у службовому приміщенні такого члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи, а ОСОБА_5 припинив трудові відносини з позивачем у 2008 році, то відповідачка ОСОБА_3 , як колишній член сім`ї підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Підстав для застосування до неї положень ст.125 Житлового кодексу Української РСР не має.
Також суд вважає необґрунтованими доводи відповідачки про пропуск позивачем строку позовної давності за таких обставин.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У ст. 257 ЦК України визначено загальну тривалість позовної давності у три роки.
Проте, у ст. 268 Цивільного кодексу України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі.
Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову.
Встановлено, що зазначені правопорушення мають тривалий характер, оскільки весь час порушуються права власника майна. Тому власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову.
Крім того, відповідачка пов`язує початок перебігу строку позовної давності саме зі звільненням колишнього чоловіка ОСОБА_5 зі служби (у серпні 2008 року), хоча він добровільно визнав вимоги щодо зняття з реєстрації у службовій квартирі та 27.11.2014 року знявся з реєстрації, що відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України вчинення особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку перервало б перебіг позовної давності та відповідно до ч.3 ст.264 ЦК України строк позовної давності з того часу (27.11.2014р.) почався б заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
За таких підстав, суд вважає позовні вимоги про виселення ОСОБА_3 підлягають задоволенню, а у задоволенні її зустрічних позовних вимог про визнання права користування жилим приміщенням слід відмовити.
Також відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1600,00грн. (платіжне доручення № 456 від 16.03.2017р. а.с. 38).
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 13, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -
В и р і ш и в :
Позовні вимоги Бердянського прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України до ОСОБА_2 про виселення зі службового житла задовольнити.
Виселити ОСОБА_7 зі службової квартири АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Бердянського прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України понесені судові витрати у розмірі 1600,00 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Бердянського прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання права користування жилим приміщенням відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя О. М. Дністрян