Провадження № 2/127/4027/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 червня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі Олійник І.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вінницької міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права користування квартирою та зобовязання укласти договір найму житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування жилим приміщенням та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що вселився у квартиру АДРЕСА_1, як член сімї квартиронаймача ОСОБА_4 у 2012 році. Спочатку він допомагав їй фізично: приносив продукти з магазину, виконував чоловічу роботу в квартирі та інше. З 2012 року, через загострення хвороби, позивач вимушений був поселитись з нею, щоб надавати постійну допомогу. З часу заселення, позивач разом з ОСОБА_4 проводили оплату квартплати і вартості комунальних послуг, зробили ремонт та вирішували всі необхідні питання по утриманню квартири в належному стані. Вона ставилась до нього як до рідного сина, та не одноразово говорила, що крім позивача в неї нікого немає.

05.05.2017 року у віці 78 років ОСОБА_4 померла в лікарні. Останні роки свого життя ОСОБА_4 хворіла та потребувала сторонньої допомоги. ОСОБА_1 постійно її доглядав, купував ліки, продукти та оплачував всі витрати на її лікування, коли вона перебувала у лікарні. Всі витрати на поховання позивач взяв на себе.

В зазначеній квартирі позивач не зареєстрований, але фактично проживає з 2012 року і на даний час та належно сплачує всі комунальні платежі.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача виконавчого комітету Вінницької міської ради - ОСОБА_3 у розгляді даного спору поклався на думку суду.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи та показів свідків вбачається, що ОСОБА_1 позивач по справі, вселився у квартиру АДРЕСА_1 як член сімї квартиронаймача ОСОБА_4 у 2012 році, для того щоб надавати її постійну допомогу, так як вона хворіла, про що свідчить Довідка МКЛ №3 від 04.05.2017 р. (а.с. 12), відповідно до якої ОСОБА_4 знаходилась на стаціонарному лікуванні в період з 25.04.2017 р. по 04.05.2017 р. з діагнозом: ІХС атеросклеротичний кардіосклероз, хронічна ішемія головного мозку, церебросклероз та інше.

05.05.2017 року у віці 78 років ОСОБА_4 померла в МКЛ №3, про що складено відповідний актовий запис №1308 та видано свідоцтвом про смерть серії І-АМ № 373912 від 05.05.2017р. (а.с. 8) Відповідно до довідки про смерть від 05.05.2017 р., причиною смерті ОСОБА_4 стало хронічна судинна недостатність серця (а.с. 12).

Таким чином, суд вважає доведеним, що останні роки свого життя ОСОБА_4 хворіла та потребувала сторонньої допомоги.

З показів свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відомо, що позивач з початку 2012 року постійно проживав разом з ОСОБА_4 та доглядав її, купував ліки, продукти та оплачував всі витрати на її лікування коли, вона перебувала у лікарні. Вони разом проводили оплату квартплати і вартості комунальних послуг, робили косметичний ремонт та вирішували всі необхідні питання по утриманню квартири в належному стані. Після смерті ОСОБА_4 позивач поховав її за свій рахунок, про що свідчить надана до матеріалів позову копія Свідоцтва про поховання від 06.05.2017 р., видане КП ВМР «Комбінат комунальних підприємств».

Позивач, після смерті ОСОБА_4, звернувся з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса ВМНО ОСОБА_7, так як вважав, що квартира приватизована, а покійна завжди виказувала бажання залишити житло позивачу. Відповідно до ОСОБА_6 про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 01.06.2017 р. № 47931815 (а.с. 13) та Довідки від 22.06.2017 р., виданих приватним нотаріусом ВМНО ОСОБА_7 (а.с. 28), з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернувся лише ОСОБА_1 Інші спадкоємці до нотаріальної контори для оформлення спадщини не звертались.

Також факт постійного тривалого проживання з 2012 року в квартирі АДРЕСА_2, та користування вказаним приміщенням без реєстрації підтверджується Актом опиту сусідів від 06.06.2017р. (а.с. 14) та засвідчений підписами сусідів.

Суд вважає, що реєстрація місця проживання не вказує на обов'язкове проживання особи за місцем реєстрації, оскільки як роз'яснено в Пленумі Верховного суду України, а саме в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Також, судом встановлено, що позивач за спірною адресою оплачує за централізоване опалення, гаряче водопостачання, природний газ та комунальні послуги, що підтверджує факт проживання в даному житлі.

Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини.

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно ч. 1 ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем ЖЕО (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Предметом договору найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок - ст. 63 ЖК УРСР.

Відповідно до п. 9 Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, суд повинен з'ясувати, зокрема: чи було це призначення постійним місцем їх проживання, тривалістю часу їх проживання.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Як вбачається з вищезазначених доказів, спірне житлове приміщення є постійним місцем проживання позивача, а також даний факт в судовому засіданні підтвердили свідки, які є сусідами позивача, та зазначили, що ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно з 2012 року, як член сім'ї померлого квартиронаймача ОСОБА_4, тому у суда є всі підстави встановити факт проживання з померлою однією сім'єю з 01.01.2012 року по 05.05.2017 рік, визнавши позивача членом сім'ї померлого квартиронаймача.

Суд вбачає, що саме відсутність ордера на зайняття квартири АДРЕСА_2, який міг би підтвердити право позивача на користування житлом, позбавляє можливості укласти договір найму житла. Таким чином, його порушене право потребує захисту. В зв`язку з тим, що позивач вселився в спірне житло та проживає в ньому зі згоди квартиронаймача, про що було викладено вище, тому є достатні підстави для визнання за позивачем права на користування займаним житлом.

Як наслідок, підлягає задоволенню вимога про зобов'язання виконавчого комітету Вінницької міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму житла, а саме на квартиру АДРЕСА_2, з огляду на те, що право на користування житлом виникає з рішення, а не ордеру.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вінницької міської ради, про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права користування квартирою та зобовязання укласти договір найму житлового приміщення знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню.

Судові витрати суд залишає за позивачем на його прохання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст.31, 61, 63 ЖК України, ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 10, 11, 57-61, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вінницької міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права користування квартирою та зобовязання укласти договір найму житлового приміщення - задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 Варфоломієвною однією сімєю з 01.01.2012 року по 05.05.2017 року, визнавши його членом сімї померлого квартиронаймача.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою №30 в будинку № 74 по вул. Київській в м. Вінниці.

Зобовязати виконавчий комітет Вінницької міської ради надати дозвіл житлово-експлуатаційній організації укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_3.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: