Справа № 541/801/17
Провадження №2/541/587/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 червня 2017 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Сидоренка Ю.В.

з участю секретаря судового засідання - Олешко Н.А.,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в місті Миргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія ОСОБА_2» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

В С ТА Н О В И В:

12 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом до ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В позові посилався на те, що 15 листопада 2016 року він уклав договір фінансового лізингу № 1920 з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» предметом якого є транспортний засіб автомобіль марки Geely GC 5, COMFORT, 1,5 куб.см., МКПП, передній привід. За цим договором товариство зобов'язувалося придбати у свою власність та передати у користування позивачу автомобіль на строк та на умовах передбачених цим договором. Цього ж дня відповідно до квитанції № 15 на розрахунковий рахунок № 9, ним було сплачено 25000 грн., як авансовий платіж згідно договору Фінансового лізингу № 1920 від 15.11.2016 року. Впродовж 30 робочих днів, як це передбачено п.п.1.7,4.1. Договору відповідач в порушення наведених пунктів не передав позивачу предмет лізингу. 25 листопада 2016 року він звернувся до відповідача з проханням повернути йому сплачений авансовий платіж в звязку з ненаданням предмету лізингу в попередньо обумовлені усно строки. Вважає зміст п.12.3 договору № 1920 від 15.11.2016 року таким, що створює істотний дисбаланс договірних прав і обовязків сторін, так як, за цим пунктом Лізингодавець всупереч принципу добросовісності наділив себе гарантованим правом отримання на свою користь грошових коштів за заздалегідь заплановане невиконання умов договору. Вважає, що договір є нікчемним відповідно до статті 220 ЦК України, так як договір не був посвідчений нотаріально. Також зазначав, що у відповідач у договорі не послався на наявність чи відсутність ліцензії на здійснення фінансових послуг, що відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України також є підставою для визнання правочину недійсним. У зв'язку з цим позивач просив визнати вказаний договір фінансового лізингу недійсним та стягнути з відповідача сплачені ним кошти.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1. позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив що до цього часу відповідач не надав йому автомобіль та не повернув сплачені кошти.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 46, 51).

Оскільки представник відповідача в судове засідання не зявився повторно і не подав заяви про розгляд справи у його відсутність, а позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд, відповідно до ст.224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Встановлено, що 15 листопада 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1 було укладено договір №1920 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб автомобіль марки Geely GC 5, COMFORT, 1,5 куб.см., МКПП, передній привід. (п.1.1 договору). Вартість предмету лізингу, відповідно п.8.1 договору становить 9311,79 доларів США, що еквівалентно 244900,00 грн. (а.с. 22-29).

Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За вимогами ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Згідно з п. 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізиногоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди; авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.5 ст.9 даного договору.

Згідно з п 4.1 договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію угоди; авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст.9 даного договору, з урахуванням умов, викладених у п.1.7 ст.1 даного договору.

На виконання умов договору 15 листопада 2016 року позивачем сплачено на рахунок відповідача, що вказаний у договорі фінансового лізингу, 25000 грн. як Авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №1920 від 15.11.2016 року (квитанція від 15.11.2016 року №15 виданої Харківським відділенням №8 ПАТ «Ідея Банк») (а.с.34).

25 листопада 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення йому сплаченого авансового платежу в звязку з недотриманням пунктів договору та ненаданням йому автомобіля (а.с.35). Відповідач отримав вказану заяву 28.11.2016 року (а.с.36), але ніяким чином на неї не відреагував.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно до п.12.3 договору лізингоодержувач, який сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.4.1. та не отримав предмет лізингу, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця. В такому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в розмірі 20% від сплаченої суми авансових платежів та повертає сплачену комісію за передачу предмета лізингу. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. Суд погоджується з твердженням позивача про те, що цим пунктом лізингодавець всупереч принципу добросовісності наділив себе гарантованим правом отримання на свою користь грошових коштів лізингоодержувача при невиконанні умов договору, тобто ця умова є несправедливою.

Також встановлено, що згідно п.1.5, 1.6 вказаного договору, лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем, виключно за зобовязанням щодо продажу якісного предмета лізингу. Ризики пошкодження або виникнення несправностей предмета лізингу переходять від лізингодавця лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу згідно акту приймання-передачі. П.6.4 договору передбачено, що недоліки предмета лізингу, що виникли у гарантійний строк експлуатації в результаті гарантійних випадків, не з вини лізингоодержувача, усуваються уповноваженим на те виконавцем робіт з технічного сервісу за рахунок продавця. В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.6 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими. Частинами 1, 2, 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою, договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу укладений між сторонами нотаріально посвідчено не було.

Висновки суду, враховуючи вимоги ст. 360-7 ЦПК, узгоджуються з правовими позиціями викладеними у Постанові ВСУ від 16.12.2015 року № 6-2766 цс15 та не суперечать правовим позиціям викладеним у Постанові ВСУ від 11.09.2013 № 6-40 цс13.

Згідно з розясненнями, що містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи вищевказане, суд вважає за необхідне визнати договір фінансового лізингу № 1920 від 15 листопада 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія ОСОБА_2»та ОСОБА_1 недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним авансовий платіж в сумі 25 000 гривень.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на під ставі ч. 12 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» то необхідно стягнути з відповідача на користь держави не сплачений судовий збір в сумі 1280 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 15, 16, 216, 220, 227, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст. 10, 11, 60, 88, 213, 214, 215, 224, 360-7 ЦПК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 2, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 1920, укладений 15 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія ОСОБА_2».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ««Лізингова компанія ОСОБА_2»(адреса: 03038, м. Київ, вул.Лінійна,17, офіс 107, , р/р 9 в АТ «ОСОБА_3 Аваль», МФО 380805) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер ДРФО НОМЕР_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1) 25000,00 грн. (Двадцять пять тисяч гривень 00 коп.), сплачених за договором фінансового лізингу № 1920 від 15 листопада 2016 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія ОСОБА_2» на користь держави судовий збір в розмірі 1280,00 грн. (Одну тисячу двісті вісімдесят гривень 00 коп.).

Відповідач може подати до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області заяву про перегляд заочного рішення протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з часу проголошення через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_4