Справа № 527/1648/16-ц
провадження 2/527/8/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2017 року Глобинський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді - Марущак Р.М.,

при секретареві - Таранець Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Глобине Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 15.08.2016 року звернулася до суду з зазначеним позовом в якому (з врахуванням змінених позовних вимог, залишення частини позовних вимог без розгляду) прохає :

- житловий будинок, розташований по вул. Виноградній (колишня вул. Пархоменка), 23/28 у селищі Градизьк Глобинського району Полтавської області, зареєстрований на ім»я ОСОБА_1, розподілити між нею та відповідачем в натурі, визнавши за нею право власності на ? частку.

Мотивувала тим, що перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 1989 по 2015 рік. Вказаний будинок є спільною власністю подружжя, так як по договору купівлі-продажу був придбаний під час шлюбу (на її ім»я). В 2015 році шлюб між нею та відповідачем розірвано. В даний час спірним будинком користується колишній чоловік та його співмешканка.

У судове засідання позивач ОСОБА_1, її представник ОСОБА_3 не з»явилися, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. Від представника позивача надійшла заява про проведення розгляду справи у її відсутності, в якій вказано, що вона позов підтримує.

Відповідач ОСОБА_2, його представники - ОСОБА_4, ОСОБА_5, у судове засідання не з»явилися, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. В заяві до суду прохали провести розгляд справи у їх відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності та зв»язку, встановив наступне.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з 27 травня 1989 року по 3 лютого 2015 року, перебували у шлюбі . Заочним рішенням Глобинського районного суду від 3.02.2015 року, яке набрало законної сили, шлюб між ними розірвано.

В період шлюбу, як про це вказують сторони, по договору купівлі-продажу від 22.01.1991 року № 69 на ім»я ОСОБА_1 було придбано житловий будинок по вул. Пархоменка, 23/28 в селищі Градизьк Глобинського району.

Згідно записів в погосподарських книгах Градизької селищної ради вказаний будинок належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 69 від 22.01.1991 року, що підтверджено довідкою виконкому вказаної селищної ради від 13.06.2016 року № 02-19/671.

В той же час ні позивачем , ні відповідачем не надано суду оригінал вказаного договору, що позбавляє можливості достовірно встановити чи був вказаний договір посвідчений нотаріально та чи пройшов державну реєстрацію і де саме.

Разом з цим, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, доступ до якого має суд, вбачається, що право власності на вказаний об»єкт нерухомого майна за жодною особою, як за власником, не зареєстроване.

Крім цього, відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № П-135 від 29 травня 2017 року, проведеної за клопотанням позивача, житловий будинок літ. «А,а», розташований за адресою: вул. Виноградна, 23/28 в смт. Градизьк Глобинського району, не можливо розділити в натурі на два самостійні окремі об»єкти нерухомого майна - житлові квартири. Всі інші будівлі і споруди повинні слугувати головному об»єкту, тому при визначенні можливості поділу спірного домоволодіння необхідно перш за все визначати технічну можливість поділу житлового будинку, а вже потім господарських будівель і споруд.

Надаючи такий висновок експерт в дослідницькій частині вказала, що житловий будинок літ. «А.А», літня кухня-гараж літ. «Б, б», сарай літ. «В» збудовані самочинно.

В той же час п.3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об»єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 55 від 18.06.2007 року встановлено, що за наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об»єктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону. Це означає, що позивач порушила питання про поділ нерухомого майна передчасно до визнання права власності на самочинне будівництво.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ч.5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил.

Право власності на самочинне будівництво може бути визнане за особою, що вимагає такого визнання, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або право користування земельною ділянкою, що визначають цільове призначення такої ділянки.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Встановивши, що спірний будинок є самочинним будівництвом, врахувавши норми чинного законодавства та висновок судової будівельно-технічної експертизи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про розподіл будинку між сторонами в натурі, та визнання за нею права власності на ? частку будинку задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне.

Позовні вимоги позивача мають майновий та немайновий характер.

Згідно ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № П-135 від 29 травня 2017 року ринкова вартість спірного будинку становить 328806 грн.

Позивач при поданні позову визначила ціну будинку у сумі 250 тисяч грн. та сплатила судовий збір із половини цієї суми 1250 грн. (250000 : 2 х 1%). Натомість 1% половини ринкової вартості будинку складає 1644 грн. 03 коп. (328806 : 2 х 1% ), тобто недоплата судового збору за вимогу майнового характеру склала 394 грн. 03 коп. (1644.03 1250.00 =394.03 грн.). Крім цього, позивачем не сплачено судовий збір за вимогу немайнового характеру, що за ставкою на час подання позову складало 551 грн. 20 коп. Таким чином, підлягає стягненню з позивача на користь держави 945 грн. 23 коп. недоплаченого судового збору (394.03 + 551.20).

Керуючись ст. 15, 16, 328, 331,376 ЦК України, ст. 10, 11, 30, 60, 212-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 945 грн. 23 коп. недоплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Глобинського

районного суду Полтавської області ОСОБА_6