Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/2541/17 Головуючий у 1 інстанції: Черткова Н.І.
Є.У.№ 310/2508/15-ц Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 17.09.2003 року по 22.09.2012 року. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Причиною розлучення стало те, що відповідач протягом подружнього життя часто та на тривалий строк виїжджала за межі України в невідомому для позивача напрямку, а під час перебування вдома постійно вчиняла скандали, які негативно впливали на психічний стан сина, який за наслідками такої поведінки матері, почав її боятися.

Також вказав, що під час їх перебування з відповідачем у шлюбі, в період часу з 2003 року по 2008 рік, вони з відповідачем та сином проживали за адресою: АДРЕСА_1, а з 2009 року по 2012 рік вони всі разом проживали за адресою: АДРЕСА_2.

Одразу після того, як шлюб між сторонами було розірвано, відповідач виїхала з вищевказаного будинку на постійне проживання до іншого житла, а позивач з сином залишились проживати в будинку за адресою: АДРЕСА_5, де продовжують мешкати по сьогоднішній день.

Після того, як відповідач виїхала з вищевказаного будинку АДРЕСА_5 її місце знаходження позивачу тривалий час було невідоме, оскільки на будь-який зв'язок ані зі ним, ані з сином вона не виходила.

На підставі поданої ним заяви до комісії з питань захисту прав дитини, та з урахуванням думки дитини, який власноруч написав заяву про те, що він бажає проживати разом з батьком, місце проживання дитини, ОСОБА_3 було визначено разом з позивачем.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, позбавити відповідача батьківських прав.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року позов в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції було встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі, в період часу з 2003 року по 2008 рік, вони проживали за адресою: АДРЕСА_3, а з 2009 року по 2012 рік вони всі разом проживали за адресою: АДРЕСА_4. Встановлено, що одразу після розірвання шлюбу між сторонами, відповідач виїхала з вищевказаного будинку на постійне проживання до іншого житла, а позивач з сином залишились проживати в будинку за адресою: АДРЕСА_5, де і продовжують мешкати по сьогоднішній день.

Згідно рішення виконавчого комітету № 549 від 11.12.2012 року було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_5.

Судом також було встановлено, що відповідач дійсно з 2013 року знаходиться на заробітках за кордоном, приїздила до м. Бердянську, приблизно раз на рік, весь час знаходження за кордоном вона цікавилася життям дитини, допомагала їй матеріально, дзвонила по телефону, скайпу, але не завжди їй це вдавалося, оскільки дитина не йшла на спілкування.

Відповідач не мала наміру покинути дитину та не приймати участь у її вихованні, що підтверджується тим фактом, що коли ОСОБА_4 у червні 2013 року перебувала в м. Бердянську, вона звернулась до служби у справах дітей з заявою про встановлення часу особистого спілкування з сином, ОСОБА_3

Також судом були досліджені численні заяви відповідачки до органів прокуратури на неправомірні дії ОСОБА_3 з приводу його перешкоджанню в спілкуванні з дитиною, аналогічну заяву вона подавала до представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Згідно рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області від 12 серпня 2013 року №316 було встановлено час для особистого спілкування ОСОБА_4 з сином, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, таким чином: спілкування матері з сином в присутності батька, за бажанням самого малолітнього, на будь-якій території м. Бердянська.

Суд першої інстанції ретельно дослідив доводи та заперечення сторін та надані ними докази. Зокрема, за клопотанням позивача, суд заслухав думку дитини, допитав свідків.

З урахуванням наданих доказів встановлено, що в серпні 2016 року, відповідач приїздила до м. Бердянську, син зустрічався з нею неодноразово, прийняв від неї дарунки - мобільний телефон, взуття, одежу, що підтверджується документально, гуляв по місту , заходив до кафе.

Доводи дитини, яка за поясненням позивача сама наполягала на позбавленні матері батьківських прав зводилися до того, що мати чинить перешкоди не надаючи дозвіл на виїзд синові з батьком за кордон. Таки пояснення були надані і в апеляційній інстанції позивачем.

Разом з тим, суд першої інстанції встановив що відсутні документальні перешкоди в здійсненні дитиною своїх прав, наприклад не надання згоди дитині на її виїзд за кордон, тому що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 червня 2014 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди матері було відмовлено не у зв'язку з будь-якими перешкодами з боку матері, а з тих підстав, що матір дитини є іноземцем і виїзд з України дитини, яка не досягла 16-річного віку, в супроводі другого із батьків можливий без її нотаріально посвідченої згоди.

Також не встановлено інших будь-яки протиправних дій з боку відповідача, які свідчили б про наявність підстав для позбавлення її батьківських прав.

Так, сторони визначили місце проживання дитини з батьком, погодили ці обставини в тому числі і ті, що стосуються матеріального утримання дитини, тому що при апеляційному розгляді позивач зазначив, що він не потребує допомоги на утримання дитини з боку матері. незважаючи на це сторонами не заперечується, що відповідач відкрила рахунок, на який перераховує гроші дитині.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 16 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про те, що немає переконливих доказів свідомого нехтування відповідачкою своїми материнськими обов'язками.

Судом надана оцінка висновку органу опіки та піклування, який був відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України критично оцінений судом як такий що не враховує фактичні обставини справи та інтереси дитини.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року із змінами «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відтак суд правомірно не знайшов підстав для застосування такого заходу як позбавлення батьківських прав відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач лише один раз перерахувала гроші не можуть бути розцінені як ухилення від утримання дитини, тому що позивач сам зазначив, що він не бажав аліментів від матері дитини, не звертався з позовом про стягнення аліментів, має достатній рівень забезпечення. Також безпідставними є доводи щодо відмови відповідачки подарувати дитині будинок, тому що це не входить до батьківських обов'язків.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків суду та не спростовують їх.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: