Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/2080/16-ц Головуючий у 1-й інст. Бондарчук В. В.
Категорія 53 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Микитюк О.Ю., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського музичного училища ім. В.С.Косенка Житомирської обласної ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Житомирського музичного училища ім. В.С.Косенка Житомирської обласної ради (надалі музичне училище). Просила визнати незаконним та скасувати наказ від 04 лютого 2016 року №6-К про її звільнення, поновити її на посаді завідувача канцелярії Житомирського музичного училища ім. В.С. Косенка з 04 лютого 2016 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та у відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн. (а.с.1-2,52). Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вищезазначеним наказом її звільнено за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату. Однак фактично скорочення штату в музичному училищі не мало місця. Вважає, що роботодавцем при звільненні не було враховано переважне право, яке вона має на залишення на роботі, оскільки має більш високий освітній рівень та продуктивність праці. Разом з тим, їй не було запропоновано будь-яких вакантних посад. Моральну шкоду обґрунтовує постійними хвилюваннями та психологічною напругою пережитими через раптове незаконне звільнення.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю та стягнуто з позивача на користь держави 3 520 грн. судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що відсутнє обґрунтування необхідності виведення одиниці зав.канцелярії з штатного розпису. Скорочення штату було проведено з порушенням законодавства. Так, роботодавець проігнорував вимоги ст.42 КЗпП України та не врахував переважне право на залишення її на роботі. Не доведена й відсутність вакантних посад на день її звільнення. В дохід держави з неї неправомірно стягнуто судовий збір в сумі 3 520 грн., адже у даній категорії справ позивачі звільнені від сплати судового збору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на вищевикладене.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що наказом директора Музичного училища ім. В.С. Косенка Житомирської обласної ради №6-к ОСОБА_1 звільнена 04 лютого 2016 року з посади завідувача канцелярії у звязку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.43). Із даним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена у день його видання.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначени й строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Наказом директора музичного училища від 01 грудня 2015 року №96а у звязку з виробничою необхідністю з 01 грудня 2015 року був введений в дію новий штатний розпис (а.с.45). У новому штатному розпису на 01 грудня 2015 року відсутня посада завідувача канцелярії, а натомість введена одна додаткова посада настроювача музичних інструментів (а.с.47-48,64-65).

Доводи апеляційної скарги відносно відсутності обґрунтування необхідності виведення одиниці зав.канцелярії з штатного розпису не заслуговують на увагу, оскільки згідно з чинним законодавством право визначати штат працівників належить тільки роботодавцеві, а відтак суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення штату. Суд першої інстанції при розгляді спору про поновлення ОСОБА_1 на роботі перевірив наявність підстав для звільнення та встановив, що скорочення штату мало місце. Доводи апеляційної скарги ці обставини не спростовують.

Порядок вивільнення працівників, виписаний у ст.49-2 КЗпП України, передбачає, що про наступне звільнення працівників персонально попереджують не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадку змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові інші роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Так, про наступне звільнення ОСОБА_1 була персонально попереджена 04 грудня 2015 року (а.с.44). Також у попередженні наголошено на відсутності вакантних посад, які б могли бути запропоновані позивачу для подальшого працевлаштування.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі за №6-40цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як убачається із листів відповідача від 04 жовтня 2016 року №130 та від 31 травня 2017 року №88 вакантних посад протягом з 04 грудня 2015 року по 04 лютого 2016 року в музичному училищі не було. Дана інформація представником позивача не спростована.

Не спростовано й непорушення відповідачем вимог ст.42 КЗпП України щодо переважного право на залишення на роботі.

У судовому засіданні представник позивача підтвердив ту обставину, що ОСОБА_1 не є членом профспілкової організації.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги щодо недотримання порядку звільнення не доведені, а отже не спростовують висновків суду першої інстанції.

Моральна шкода обґрунтовується незаконністю звільнення, а тому дана вимога є похідною та не підлягає до задоволення також.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову залишається без змін.

Проте, правильно пославшись на положення ст.88 ЦПК України, суд першої інстанції безпідставно стягнув із позивача на користь держави судовий збір у сумі 3 520 грн. Колегія суддів не може погодитися з таким розподілом судових витрат.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відтак, позивач не звільняється від сплати судового збору з позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Оскільки рішення в цій частині ухвалено не на користь позивача, то з даної вимоги слід стягнути з позивача в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп., враховуючи розмір ставки судового збору з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня 2016 року, в якому позовна заява подана до суду (0,4 розміру мінімальної заробітної плати; 1 378 грн. х 0,4 = 551,20 грн.).

Відповідно до ст.309 ЦПК України апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції в частині судового збору, зменшуючи його суму з 3 520 грн. до 551 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 березня 2017 року в частині судового збору змінити, зменшивши суму судового збору, яка належить до стягнення з ОСОБА_1 на користь держави, з 3 520 грн. до 551 грн. 20 коп.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді: