Справа № 219/349/17
Провадження № 2/219/1130/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.06.2017року Артемівський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючої судді Погрібної Н.М.,

при секретарі Мирошниченко О.Л.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Артемсіль» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків внаслідок виробничої травми,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Артемсіль» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків внаслідок виробничої травми, посилаючись на те, що він з 01.12.1978 року по 26.06.1996 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, та 30.01.1996 року з ним трапився нещасний випадок на виробництві. Зазначає, що висновком медико-соціальної експертної комісії йому вперше встановлено 80% стійкої втрати професійної працездатності у 1996 році. Просить суд на підставі ст.ст.173, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.440-1 Цивільного кодексу УРСР, ст.12 Закону України «Про охорону праці», п.11Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 23 червня 1993 року, стягнути з відповідача-роботодавця моральну шкоду, що полягає в обсязі та глибині заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних), їх характері та тривалості, незворотності змін у стані здоровя, яку визначає в еквіваленті 50000 грн. У судове засідання позивач та його представник не зявився до початку судового засідання надали заяву про розгляд справи у їх відсутності та просили позов задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, надавши пояснення про те, що 30 січня 1996 року ОСОБА_2 отримав травму на підприємстві ДП «Артемсіль», підтвердженням цього є Акт форми Н-1, який підтверджує вину підприємства. Але згідно вказаного Акту, при відправленні сформованого потягу на станцію Сіль, позивач помітив відчинений боковий люк у критому вагоні, тому позивач прийняв самостійне рішення та після закінчення зміни, самостійно поїхав на станцію Сіль для виправлення комерційного браку. Як зазначено в Акті позивач отримав травму після закінчення робочої зміни. Згідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку для працюючих та службовців Артемівського ордену трудового червоного прапору виробничого об'єднання «Артемсіль» Укрсільпрому Міністерства харчової промисловості від 27.12.1984 року в яких передбачено: Початком робочого дня, як для підземних робітників, так і робітників поверхневих є момент приходу на робоче місце, а кінцем робочого часу - відбуття з робочого місця по закінченню зміни. В робочий час не враховується час, який витрачається працівником на проїзд від місця проживання до постійного місця роботи, на дорогу від прохідної до робочого місця..., в п.13 вказаних Правил, зазначено години початку і закінчення робіт для працівників рудників та виробничого об'єднання: третя зміна на руднику ім. Володарського починалася для першої бригади в 22-00 для другої бригади в 23-00 а закінчувалася о 4-00 та о 5-00 відповідно, як вказано в Акті Н-1 датою та часом нещасного випадку є 30 січня 1996 року 7-00 година, тобто випадок стався після закінчення робочої зміни та за відсутності відповідних розпоряджень на виконання робіт на території станції Сіль. На підставі викладеного, вважала, що нещасний випадок стався не в робочий час та не на робочому місці, що підтверджує сам позивач у своєму позові. Враховуючи наведене та те, що травма сталася не в робочий час, не на робочому місці та не з вини ДП «Артемсіль», а також те, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння позивачу моральної шкоди з вини відповідача. Просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 01.12.1978 року по 26.06.1996 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи вантажником меленої солі.

У відповідності до акта №1 про нещасний випадок, від 02.02.1996 року, 30.01.1996 року з ОСОБА_2 стався нещасний випадок на виробництві за наступних обставин: У відповідності з технологією вантаження солі, вантажник меленої солі ОСОБА_3, спільно з вантажником ОСОБА_4 здійснювали обробку і навантаження вагонів меленої солі. Завантажені вагони формувалися в поїзд на виставковій колії № 1 для відправлення на ст. Сіль. При відправленні сформованого складу на ст. Сіль, ОСОБА_5 помітив відкритий боковий люк в критому вагоні. Прийнявши самостійне рішення, ОСОБА_3, після закінчення зміни, поїхав на ст. Сіль для усунення комерційного браку (закрити люк) в роботі. Приїхавши на ст. Сіль і дізнавшись у товарного касира місцезнаходження вагона, він пішов до вагону, що знаходиться в сформованому складі на 9 шляху для подальшої відправки в ОСОБА_6. Для закриття люка він заліз боковими сходами на дах вагона і через верхній люк заліз у вагон та закрив люк. Після цього, виліз на дах і опинився в безпосередній близькості від контактного проводу напругою 3,5 кВт, внаслідок чого отримав електроудар від контактної мережі і впав з даху вагона на міжколії 8 і 9 шляху. При падінні отримав забій лівого стегна і тазу.

Відповідно до довідки Артемівської МСЕК від 26.06.1996 року, ОСОБА_2 з 26.06.1996 року первинно встановлено 80% втрати професійної працездатності та надано другу групу інвалідності.

У відповідності до довідки Артемівської МСЕК від 25.09.2007 року, ОСОБА_2 за результатами повторного огляду від 25.09.2007 року безстроково встановлено 60% втрати професійної працездатності та надано третю групу інвалідності.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди…

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону праці» (надалі Закон) від 15 травня 1996 року охорона праці це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоровя і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці;

підвищення рівня промислової безпеки шляхом забезпечення суцільного технологічного контролю за станом виробництв, технологій та продукції, а також сприяння підприємствам у створенні безпечних та нешкідливих умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань; тощо.

Згідно ст. 2 Кодексу законів про працю України працівники мають право на здорові та безпечні умови праці.

Суд вважає, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до абз.1 ч. 1 ст. 83 ЦК України 1960 року не застосовуються.

З набранням чинності ЦК України 2004 року, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України.

Згідно ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди встановлюється законодавством.

Вказана стаття містить у собі перелік юридичних фактів, які складають підставу виникнення правовідносин по відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові.

Першим таким юридичним фактом є порушення власником законних прав працівника. "Законних" - це не слід розуміти так, що маються на увазі лише права, передбачені законами. Будь-яке суб'єктивне право, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди між сторонами трудових правовідносин і має чинність, потрібно визнати законним.

До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Однак у цій статті немає і протилежного положення (про те, що відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від вини). З урахуванням частини другої ст. 237-1 КЗпП ("порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством") слід зробити висновок про те, що питання про вину повинне вирішуватися спеціальними актами законодавства, які можуть визнати вину обов'язковим чи необов'язковим елементом юридичного складу-підстави правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Поки що це питання спеціально не вирішено, слід дійти висновку про те, що закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов'язку власника відшкодувати моральну шкоду.

За змістом ч. ч. 1-3 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» суми на відшкодування шкоди мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішенням Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року ЖЮ-рп/2008 також підтверджено право на відшкодування моральної шкоди потерпілими на виробництві за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами, внесеними постановами від 08 липня 1994 р. № 7, від 30 вересня 1994 р. № 11 та від 25 травня 1998 р. № 15, від 24.10.2003р. № 9), вирішуючи питання про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, суди повинні враховувати, що спори між: потерпілим працівником та роботодавцем (незалежно від форм власності та виду діяльності) щодо права на відшкодування зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для вирішення трудових спорів (гл. XV КЗпП).

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про розслідування нещасного випадку на виробництві, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності.

Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Факт моральних страждань позивача при обставинах, які він зазначив у позові, суд вважає встановленим і доведеним самим фактом отримання позивачем втрати працездатності, що безперечно не може не створювати ті негативні наслідки, про які зазначає позивач.

Суд вважає, що отримавши травму на виробництві, позивач зазнав фізичну біль, а також страждання у зв'язку з ушкодженням свого здоров'я. Лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з наступного: життя і здоровя людини найвища соціальна цінність, невідємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоровя, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоровю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. А тому суд, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення його здібностей, ступень вини самого позивача в заподіянні шкоди, вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на його користь з відповідача 15000 грн.

Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача частково знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню частково, а саме, у стягненні моральної шкоди в сумі 15000 грн.

Оскільки позов ОСОБА_2 задоволений частково, суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджує на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних в сумі 15000 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 15000х640/50000=192,00грн., де 15000 гривень сума задоволених позовних вимог; 640 гривень сума судового збору за подання до суду позовної заяви; 50000 гривень ціна позову, 192,00гривень судові витрати, які підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 3, 43, 58 Конституції України, ст. ст. 5, 15, 16, 23, Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 153, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 1, 4 Закону України «Про охорону праці», ст. ст. 10, 11, 57, 59, 60, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Артемсіль» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків, внаслідок виробничої травми, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Артемсіль» на корить ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1(ІПН НОМЕР_1) в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків внаслідок виробничої травми у сумі 15 000,00 грн.

Стягнути з державного підприємства «Артемсіль» на користь держави 192 грн. 00 коп. судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

В іншій частині позову відмовити.

На рішення може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання цього рішення.

Суддя Н.М.Погрібна