УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Гулька Б.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на автомобіль за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_7, на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 8 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 31 березня 2014 року він придбав у ОСОБА_5 автомобіль ВАЗ-2108, реєстраційний номер НОМЕР_1, 1986 року випуску. Зазначав, що ОСОБА_5 передав йому всі документи на цей автомобіль та отримав від нього грошові кошти у розмірі 23 тис. грн, про що складено розписку та акт приймання-передачі транспортного засобу. Таким чином, вони погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу автомобіля, що засвідчили своїми підписами, тобто уклали договір купівлі-продажу у письмовій формі. На момент вчинення правочину щодо відчуження автомобіля на нього арешт накладено не було, у розшуку цей транспортний засіб не перебував. Разом з тим, технічний паспорт на спірний автомобіль оформлений на ОСОБА_6, який відчужив спірний автомобіль без додержання письмової форми, про що він дізнався у липні 2015 року. Вважав, що автомобіль відчужено за нікчемним правочином, право власності на нього інші особи не набули, тоді як він є добросовісним набувачем цього автомобіля, оскільки придбав його за відплатним договором, та не знав і не міг знати про те, що особа, яка відчужила спірний автомобіль, не мала на це права.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати за ним право власності на вказаний автомобіль.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 8 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), урахувавши положення ст. ст. 316, 392 ЦК України, роз'яснення, надані судам у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правильно виходили із того, що складена сторонами розписка від 31 березня 2014 року, хоча і містить ознаки договору купівлі-продажу, однак не може вважатись договором купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки такий договір підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації і лише після цього відбувається перехід права власності на транспортний засіб до інших осіб. Оскільки правочин укладений сторонами, не посвідчений нотаріально та не пройшов державну реєстрацію, він не створює прав та обов'язків для його сторін, а, відтак, підстав для визнання права власності на спірний автомобіль за позивачем немає.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 8 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

Б.І.Гулько

С.П.Штелик