Ухвала

іменем україни

21 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Дем'яносова М.В., Кафідової О.В., Кузнєцова В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Санаторій Озерний» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофздоровниця», третя особа - ОСОБА_2, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 07 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 1994 року він працював в Дочірньому підприємстві «Санаторій Озерний» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофздоровниця» (далі - ДП «Санаторій Озерний»). Наказом від 02 лютого 2016 року його було звільнено з посади заступника головного лікаря по технічній частині на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідач не врахував вимоги п. 3 ч. 1 ст. 42 КЗпП України, згідно яких він мав переважне право на залишення на роботі як працівник з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці та тривалим безперервним стажем роботи на підприємстві.

Також зазначив, що в порушення вимог трудового законодавства йому не було запропоновано інша робота відповідної посади та кваліфікації, звільнення відбулося без попередньої згоди профспілкового органу підприємства та особою, яка не була вповноважена на видання наказу про звільнення.

Посилаючись на вказані обставини, просив визнати наказ від 02 лютого 2016 року, на підставі якого його було звільнено, незаконним та скасувати його, поновити його на роботі в ДП «Санаторій Озерний» на посаді заступника головного лікаря з технічної частини, стягнути з ДП «Санаторій Озерний» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 4 539 грн 36 коп. та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 13 квітня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 07 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що з листопада 1994 року ОСОБА_1 працював в ДП «Санаторій Озерний» на різних посадах. З 01 січня 2015 року позивача було переведено на підприємстві на посаду заступника директора з технічної частини.

Наказом від 02 лютого 2016 року ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора з технічної частини на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Також судами встановлено, що у зв'язку із ситуацією, яка склалася в регіоні внаслідок проведення антитерористичної операції, на підприємстві відповідача утворилась складна економічна ситуація внаслідок відсутності відпочиваючих в оздоровниці, консервації об'єктів санаторію, з результаті чого відповідачем було прийнято рішення про вивільнення працівників підприємства у зв'язку зі скороченням штату.

25 листопада 2015 року відповідачем було видано наказ, яким було попереджено працівників підприємства про вивільнення з 25 січня 2016 року.

Штатним розписом ДП «Санаторій Озерний» на 2016 рік передбачені наступні посади: директор, головний бухгалтер, бухгалтер 1 к, старший інспектор з кадрів, начальник служби охорони праці, пожежної та техногенної безпеки, слюсар-електрик 1-6 розряду, сторож водій санітарного автомобілю, старший комірник матеріального складу.

Виходячи з наявності передбачених штатним розписом посад, які мав можливість обіймати позивач, йому була запропонована інша посада - сторожа на підприємстві, від якої він відмовився.

Крім того судами встановлено, що профспілковий орган на підприємстві фактично відсутній, оскільки голова профспілкового комітету та всі члени профкому звільнились з роботи в 2014-2015 роках, новий профспілковий комітет не був утворений та профспілковий представник не призначений, а тому у відповідача не було можливості звернутися з відповідним поданням у встановленому порядку.

Ухвалою суду Кремінського районного суду Луганської області від 25 березня 2016 року було зупинено провадження у справі та направлено звернення до профспілкового комітету ДП «Санаторій Озерний» для вирішення питання щодо надання згоди на звільнення позивача, однак ухвала не була виконана з вищезазначених причин.

Щодо посилань позивача стосовно підписання наказу про його звільнення особою, яка не мала на це повноважень, судами встановлено наступне.

Згідно з наказом від 16 листопада 2015 року Голови правління ПАТ ЛОЗП України «Укрпрофздоровниця» директору ДП «Санаторій Озерний» була надана щорічна відпустка з 23 листопада 2015 року по 25 грудня 2015 року.

На час відпустки директора, виконання його обов'язки було покладено на начальника служби охорони праці. Наказом Голови правління від 28 грудня 2015 року начальника служби охорони праці звільнено з роботи за власним бажанням з 11 січня 2016 року.

Наказом директора ДП «Санаторій Озерний» від 28 грудня 2015 року призначено ОСОБА_2 з 12 січня 2016 року як особу, яка має право вчиняти будь-які дії від імені ДП «Санаторій Озерний» без довіреності. Звільнення позивача відбулося 02 лютого 2016 року.

Інша особа, на яку у встановленому порядку було покладено виконання обов'язків директора, на час звільнення позивача не призначалася.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося відповідно до вимог чинного трудового законодавства, а отже підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може повністю погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 та пунктами 2 і 3 ст. 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ч. 1 ст. 43 КЗпП України).

Відповідно до ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Разом із тим, вирішуючи трудовий спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, не перевірив доводів позивача щодо порушення відповідачем вимоги трудового законодавства при звільненні його без згоди профспілкового комітету.

При цьому судами зазначено, що у зв'язку зі звільненням працівників санаторію, у тому числі керівництва профспілкової організації, членом якої був позивач, профспілка на підприємстві перестала існувати.

Проте, доказів того, що за вимогами трудового законодавства відповідач звертався до вищестоящого виборного органу профспілки (об'єднання профспілок) з заявою про надання згоди на звільнення ОСОБА_1, матеріали страви не містять та це залишилось поза увагою судів попередніх інстанцій.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши доводів апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Луганської області від 07 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.В.Демяносов

О.В. Кафідова

В.О. Кузнєцов