Справа № 442/8149/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кучаковський Ю.С.
Провадження № 22-ц/783/2901/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника відділу освіти виконавчих органів

Дрогобицької міської ради ОСОБА_3,

ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 19606,71 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, стягнуто з Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради на користь ОСОБА_4 середній заробіток в розмірі 19 606,71 грн. Стягнуто з Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради 1600,00 грн. судового збору в дохід спеціального фонду Державного бюджету України.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив Відділ освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що відповідач керується нормами Бюджетного кодексу України, оскільки є бюджетною установою і розпорядником бюджетних коштів, а тому, відповідно до приписів ст. 87, ст. 103-2 Бюджетного кодексу України в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин і відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату, включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Також, згідно з п. 31 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» та ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообовязкового державного соціального страхування на відповідний рік, а тому висновок суду першої інстанції про те, що відповідач безпідставно посилався на відсутність коштів для здійснення виплат індексації заробітної плати позивачу зроблений помилково без дотримання вказаних спеціальних норм матеріального права. Апелянт зазначає, що неодноразово звертався із листами до департаменту з питань освіти і науки ЛОДА, секретаря міської ради, начальника фінансового управління Дрогобицької міської ради, про необхідність виділення коштів для виплати освітньої субвенції на підвищення мінімальної заробітної плати, виплати щорічної винагороди педагогічним працівникам у розмірі 50% посадового окладу та виплати індексації грошових доходів, тобто відповідачем вживались заходи для здійснення належних виплат заробітної плати. Крім цього, вважає, що позивач звернувся до суду із позовною заявою з пропуском строку позовної давності, оскільки індексація заробітної плати була виплачена позивачу 29.12.2015 року, то ОСОБА_4 мала звернутись з даним позовом не пізніше 30.03.2016 року. Проте, позов подано 08.12.2016 року з пропуском встановленого тримісячного строку позовної давності, що було підставою для відмови в задоволенні позову. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім цього, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що заробітна плата позивача підлягала індексації, така індексація заробітної плати підлягала до виплати в день звільнення позивачки (16.06.2015), однак така фактично була виплачена лише 29.12.2015, і в звязку з цим позивач має право на нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія судів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що наказом № 104 від 16.06.2015 року Відділ освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради звільнив ОСОБА_4, вчителя української мови та літератури Дрогобицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 17, з роботи 16.06.2015, за систематичне невиконання трудових обовязків, згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до платіжного доручення від 16.06.2015 № 1614 в день звільнення позивачу було виплачено 2 935.00 грн та відповідно до платіжного доручення від 17.06.2015 № 1623 виплачено 1 956.00 грн.

В грудні 2015 року позивачці нараховано індексацію заробітної плати за період січень червень 2015 року в розмірі 2 283.80 грн., після відповідних утримань сума становила 1 837.10 грн., які їй виплачено згідно з платіжним дорученням від 28.12.2015 № 2340 в сумі 440.00 грн. та згідно з платіжним дорученням від 29.12.2015 № 2367 в сумі 1 397.10 грн.

Тобто, і нарахування індексації заробітної плати, і виплата цих коштів були проведені лише в грудні 2015 року, в той час, як ОСОБА_4 була звільнена 16.06.2015 року, що свідчить про те, що кошти, які належали ОСОБА_4 не були їй виплачені в день звільнення.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У ст. 2 Закону України „Про оплату праці від 24.03.1995 № 108/95-ВР передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. 3 ст. 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивачці на день звільнення (16.06.2015) підлягала нарахуванню та виплаті індексація заробітної плати, яка фактично була сплачена лише 29.12.2015, і в звязку з цим позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими в постановах від 05.10.2016 № 463/265/131, від 21.01.2015 № 6-195цс14, від 03.07.2013 № 6-60цс13, від 21.11.2011 № 6-60цс11.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції погодився з розрахунками позивача, наведеними в позовній заяві, середньоденної заробітної плати (151,99 грн), кількості робочих днів до фактичного розрахунку - 129 днів, та загального розміру середнього заробітку (19 606,71 грн = 129 днів * 151,99 грн).

Однак колегія суддів не погоджується з таким розрахунком виходячи за наступного.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньоденна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана виплата. І оскільки позивачка була звільнена 16.06.2015 року, то розрахунок середньоденної заробітної плати слід обчислювати, виходячи із заробітної плати за квітень і травень 2015 року. Заробітна плата позивачки за квітень 2015 року становить 2439.10 грн., за травень 2015 року -2623.04 грн., разом 5062.14 грн., кількість робочих днів за квітень і травень 2015 року - 39 днів, а відтак середньоденний заробіток позивачки становить 129.8 грн.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 16744.20 грн. (129 днів затримки розрахунку х 129.8 грн.)

З врахуванням наведеного оскаржуване рішення суду першої інстанції від 27 лютого 2017 року в частині розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню з Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради на користь ОСОБА_4, слід змінити, зменшивши його розмір з «19606.71 грн.» до «16744.20 грн.». В решті рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, є частиною національного законодавства України.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України „Про міжнародне приватне право. Якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_2 України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, яка, серед іншого, регулює діяльність Європейського суду з прав людини, була ратифікована Верховною ОСОБА_2 України 17.07.1997. Рішення Європейського суду з прав людини є обовязковими до застосування для кожної з країн-учасниць Конвенції, оскарженню не підлягають і є частиною національного законодавства країни-учасниці. Відповідно до ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу „Кечко проти України (№ 63134/00) 08.11.2005, установив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (див. mutatis mutandis, рішення у справі „Бурдов проти Росії, № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновку про безпідставність посилання відповідача на відсутність коштів для здійснення виплат належної позивачці індексації заробітної плати, як на причину непроведення індексації та її виплати, оскільки відсутність коштів не звільняє відповідача від відповідальності за невиплату звільненому працівникові в день звільнення всіх належних йому до виплати сум.

Доводи апелянта про те, що ним вживалися всі можливі заходи для здійснення нарахування індексації заробітної плати та її виплати, що підтверджується зверненнями до відповідних державних органів, органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування з приводу вирішення питання фінансування цих виплат, не спростовують висновків суду про підставність позову ОСОБА_4

Оскільки зазначений у резолютивній частині рішення середній заробіток у розмірі 19606.71 грн., який підлягає стягненню з відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області, не змінює суті рішення щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.02.2017 року в частині розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню з Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради на користь ОСОБА_4 змінити, зменшивши його розмір з «19606.71 грн.» до «16744.20 грн.» В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2017 року в частині розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню з Відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради на користь ОСОБА_4 змінити, зменшивши його розмір з «19606.71 грн.» до «16744.20 грн.»

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2