АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №755/1926/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Усика Г.І.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Сокуренко Наталії Вікторівни в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/5165/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Ластовка Н.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі по тексту - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Не погодившись із таким рішенням суду Сокуренко Н.В. в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки між ПАТ КБ «ПРиват Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір приєднання відповідно до вимог ст.634 ЦК України. Також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах №6-16цс15 та №6-240цс14.

В судове засідання СокуренкоН.В. в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 лютого 2011 року ОСОБА_3 було підписано анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приват Банк», в якій зазначено, що вона разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.5).

В анкеті-заяві міститься інформація про те, що ОСОБА_3 ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді та погодилася з ними. Також ОСОБА_3 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між нею та банком договір, про що свідчить її підпис в заяві (а.с.5, зворот).

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 3 000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Підписання цього договору є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком ( п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг).

Згідно з п.п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за переривання платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ОСОБА_3 не виконала своїх зобов'язань за кредитним договором від 10 лютого 2011 року, внаслідок чого станом на 30 листопада 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 38 561, 18 грн., яка включає в себе 2 773, 57 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 30 975, 61 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 499, 56 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1 812, 44 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.3-4).

У січні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» порушило перед судом питання про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором в розмірі 38 561, 18 грн.

В обґрунтування заявленого позову ПАТ КБ «Приватбанк» посилалось на те, що ОСОБА_3 належним чином не виконує зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку із чим утворилась заборгованість у розмірі у розмірі 38 561, 18 грн., яка включає в себе 2 773, 57 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 30 975, 61 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 499, 56 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1 812, 44 грн. - штраф (процентна складова).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «Приватбанк» не надано доказів того, що відповідна Картка передбачена умовами Заяви, яка була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують строк дії Картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. Зазначає, що ПАТ КБ «Приватбанк» не надало суду доказів відкриття на ім'я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

Так, відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2011 року ОСОБА_3 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій зазначено, що вона разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.5).

В анкеті-заяві міститься інформація про те, що ОСОБА_3 ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді та погодилась з ними. Також ОСОБА_3 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами складає між нею та банком договір, про що свідчить її підпис в заяві (а.с.5, зворот).

Відтак, між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими Умовами відповідач ознайомилася та погодилася, про що розписалась у заяві-анкеті (а.с.5, зворот). Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України.

Матеріали справи не містять доказів заперечення відповідачем факту укладення кредитного договору, відкриття йому рахунку та отримання кредитної картки.

Згідно Постанови НБУ від 17.12.2003 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» п.2.2 ідентифікація клієнта не є обов'язковою, якщо клієнт вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України.

10.02.2011 року особу відповідача було ідентифіковано, 03.11.2012 року відповідачу було видано кредитну картку «Універсальна» із встановленим кредитом 300 грн., який в подальшому було збільшено, що підтверджується довідкою банку.

Факт отримання кредитної картки «Універсальна» було зафіксовано фотографуванням відповідно до п.1.1.7.40.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитом.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Складовою частиною кредитного договору є Умови і Правила надання банківських послуг. Обов'язковість підписання цих Умов і Правил в частині встановлення розміру процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафів чинним законодавством не встановлена. Обов'язковим є підпис позичальника лишу у тому випадку, коли сторони досягли домовленості щодо продовження строку позовної давності ( ч.1 ст.259 ЦК України), а не при розрахунках.

Суд першої інстанції безпідставно послався на правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-16цс15 від 11 березня 2015 року, як такий, що прийнятий за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Натомість постанова Верховного Суду України у справі №6-16цс15 стосується договірного підвищення строку позовної давності, а не укладання договору шляхом приєднання позичальника до Умов та правил надання банківських послуг, а тому висновки викладені у вказаній постанові не є такими, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Умовами вказаного кредитного договору передбачено нарахування процентів за користування кредитом у розмірі 30, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ОСОБА_3 не виконала своїх зобов'язань за кредитним договором від 10 лютого 2011 року, внаслідок чого станом на 30 листопада 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 36 248, 74 грн., яка включає в себе 2 773, 57 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 30 975, 61 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 499, 56 грн. - заборгованість за пенею та комісією (а.с.3-5).

Розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, ставки пені, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту; суму нарахувань по кожному з видів зобов'язань, у тому числі накопичувальним порядком.

Усі нарахування, зазначені у розрахунку заборгованості, є прозорими, простими для сприйняття та такими, що не потребують будь-яких спеціальних знань для їх сприйняття та аналізу.

ОСОБА_3 не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, а тому вказані суми підлягають стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Враховуючи викладене, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у сумі 3 360, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Сокуренко Наталії Вікторівни в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» 2 773, 57 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 30 975, 61 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 499, 56 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500,0 грн. - штраф (фіксована частина), 1 812,44 грн. - штраф (процентна складова), а всього 38 561 ( тридцять вісім тисяч п'ятсот шістдесят одну) грн. 18 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 3 360, 00 (три тисячі триста шістдесят) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

Г.І.Усик