Справа № 487/1899/17
Провадження № 2/487/1344/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2017 року Заводський районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого судді Агєєвої Л.І.

за участю секретаря Ткаченко І.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Телец-ВАК» про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

03.04.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Телец-ВАК» про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 20000 доларів США, процентів за користування грошовими коштами в сумі 13640,54 доларів США, мотивуючи тим, що з відповідачем був укладений договір позики за яким позивач передав відповідачу в позику 20000 доларів США. Відповідач позику не повернув та передбачені договором проценти за користування грошовими коштами не сплатив. У звязку з невиконанням своїх зобовязань за договором, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем яка станом на 30.03.2017р. становить 33640,54 доларів США що за курсом НБУ станом на 30.05.2017р. становить 909643,57 грн. яку відповідач в добровільному порядку сплатити відмовляється.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що кошти отримані від позивача за договором позики були зараховані як платіж за іншими договорами на будівництво гаражного комплексу.

Заслухав сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що 14 червня 2013 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Телец-ВАК» було укладено Договір процентної позики № 01-13/06. За цим договором позивач надає відповідачу позику в сумі 20000 доларів США на один рік до 14 червня 2014 року відповідно до п.4.1. вказаного договору.

Відповідно до п. п. 2.2.,2.5,2.6 Договору відповідач зобовязаний сплачувати проценти за користування грошовими коштами в розмірі 18 % річних від суми позики до дня фактичного повернення позики. Проценти за користування грошовими коштами нараховуються починаючи з наступного дня після надання Позикодавцем позики і до дня, що передує дню фактичного повернення позики. Сплата процентів за користування грошовими коштами здійснюється в кінці терміну дії договору.

Також між позивачем та відповідачем, цього ж дня, було укладено два договори про пайову участь у будівництві гаражного комплексу №14/06/13 та №14/06/13-24. За цими договорами позивач зобовязався передати відповідачу кошти у сумі що еквівалентна 32000 доларів США на будівництво гаражного комплексу.

Судом також встановлено, що позивач передав відповідачу за договором позики грошові кошти в сумі 20000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 30.03.2017 року (27,04011 грн. за 1,00 долар США) складає 540802,00 грн., що підтверджується оригіналом квитанції до прибуткового касового ордера від 14.06.2013р. В судовому засіданні представник відповідача передачу вказаних грошових коштів позивачем відповідачу визнав та підтвердив.

Однак, в передбачені за договором строки відповідач свої зобовязання за договором позики не виконав і грошові кошти позивачу не повернув. Таким чином, станом на 30.03.2017р. у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в сумі 20000 доларів США. Відповідно до розрахунку наданого позивачем і перевіреного судом, відповідач повинен сплатити позивачу також вісімнадцять відсотків річних від суми позики за період користування грошовими коштами, а саме з 15.06.2013 р. по 29.03.2017 р. включно, в розмірі 13640,54 доларів США, що за курсом НБУ станом на 30.03.2017 року (27,04011 грн. за 1,00 долар США) складає 368841,57 грн.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно положень ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положеннями ст. 645 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Враховуючи положення ст. ст. 536, 625, 1048 ЦК України як проценти за договором позики (ст. 1048 ЦК) так і проценти що нараховуються при порушенні грошових зобовязань (ст. 625 ЦК) є платою за користування чужими грошовими коштами. Оскільки проценти (плата за користування чужими грошовими коштами) встановлені договором позики (пункт 2.2. договору), вони підлягають стягненню в розмірі встановленому договором на підставі ст. ст. 536,1048 ЦК України.

Як доказ погашення позики відповідач надав суду ксерокопію квитанції до прибуткового касового ордеру на зворотній стороні якої міститься напис «погашено» та підпис схожий на підпис позивача. В судовому засіданні представник позивача проти цього доказу заперечував посилаючись на те, що на зворотну сторону клаптика паперу з підписом, можна нанести ксерокопію будь якого документу в тому числі і прибуткового касового ордеру.

Суд дійшов до висновку, що ця ксерокопія квитанції до прибуткового касового ордеру не може вважатись належним та допустимим доказом повернення суми боргу відповідачем в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, оскільки відповідно до ст. 545 ЦК України тільки наявність боргового документа у боржника або розписки кредитора підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Доводи представника відповідача стосовно того, що кошти за договором позики були зараховані як внесок за договорами на будівництво гаражного комплексу повністю спростовуються наданими позивачем квитанціями до приходних касових ордерів №14/06-13/1-23 від 14.06.2013р. на суму 95698,00грн. (11800,00 доларів США), №25/07-13/2-23 від 25.07.2013р. на суму 27689,20грн. (3410,00 доларів США), №06/06-14/3-23 від 06.06.2014р. на суму 9243,00грн. (790,00 доларів США), №14/06/13/-24/1 від 14.06.2013р. на суму 95698,00 грн. (11800,00 доларів США), №25/07/13-24/2 від 25.07.2013р. на суму 27689,20грн. (3410 доларів США), №06/06/14-24/3 від 06.06.2014р. на суму 9243,00грн. (790,00 доларів США) оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні. Відповідно до цих квитанцій позивач вніс в касу відповідача суму еквівалентну 32000 доларів США як і передбачалось за договорами на будівництво гаражного комплексу.

За такого, суд вважає, що представником відповідача не доведено виконання відповідачем своїх зобовязань по поверненню позики позивачу.

Що стосується доводів представника відповідача про те, що надання позики під процент є фактично діяльністю з надання фінансових послуг, а відтак позивач, не будучи фінансовою установою, не має права на отримання процентів за договором позики враховуючи положення Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

За змістом ст. 2 Закону України від 12 липня 2001 р. № 2664-ІІІ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка визначає сферу дії цього Закону, ст. 1, що містить вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону та в якій наведено визначення фінансової послуги, сфера дії зазначеного Закону за суб'єктним складом є обмеженою і не поширюється на: юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

У зв'язку з цим права позикодавця, що виникли з договору позики між фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності, що відповідно до цього Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, на отримання від позичальника обумовлених договором позики процентів за користування грошовими коштами, регулюються статтями 1046 - 1048 ЦК, а не зазначеним Законом (Постанова Верховного Суду України від 30 травня 2012 р. у справі № 6-48цс12)».

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Телец-ВАК» на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором процентної позики №01-13/06 від 14.06.2013 року у розмірі 909 643,57 грн., а саме основну заборгованість за договором в розмірі 540 802,00 грн., а також заборгованість по процентам за користування грошовими коштами у сумі 368 841,57 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «Телец-ВАК» на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 8 000,00 грн.

Рішення набуває законної сили протягом 10 днів.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через місцевий суд в порядку ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Л.І. Агєєва