Справа № 462/854/17 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/3860/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.

з участю апелянта - ОСОБА_2, представника апелянта - ОСОБА_3, позивача - ОСОБА_4, представника позивача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягувати із ОСОБА_2 аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 6000.00 гривень щомісячно, починаючи з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивувала тим, що перебуває в шлюбі з відповідачем, однак спільно не проживають. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_6, який знаходиться на її утриманні, але вона не працює, а відповідач коштів на його утримання не надає, матеріально не допомагає їй, хоча дитина потребує коштів. Просить позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задоволено частково.

Вирішено стягувати аліменти із ОСОБА_2, 24 червня 1959року народження на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/2 (однієї другої) частки від заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 лютого 2017 року до досягнення ОСОБА_7 повноліття. В решті позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 травня 2017 року оскаржив відповідач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що ухвалюючи рішення та визначаючи розмір аліментів, суд керувався положеннями ч. ч. 3.4 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, однак, даний закон втратив чинність ще 05 жовтня 2016 року, окрім ст. 4, яка втратила чинність 05 січня 2017 року.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що на даний час єдиним джерелом доходу апелянта є заробітна плата, яку він отримує в ТзОВ «Західтрансбуд» на посаді майстра БМР. Окрім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, на утриманні апелянта знаходиться його непрацездатний батько, який страждає на розлади психіки, а також є ще брат ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, який є інвалідом третьої групи. Сам апелянт хворіє на цукровий діабет 2-го ступеня. Проте, всупереч приписам ч. 1 ст. 182 СК України суд не взяв до уваги вищезазначені обставини при визначенні розміру аліментів і не обгрунтував їх вплив на розмір аліментів.

Звертає увагу також і на те, що не ухиляється від сплати аліментів, а добровільно дає кошти позивачу на утримання сина. При присудженні аліментів у розмірі ? із всіх видів заробітку, такий складатиме 3100 грн., що є значно більшим розміром за прожитковий мінімум для дитини такого віку.

Син дійсно хворіє, однак віднесення ймовірних додатних витрат на дитину до розміру стягуваних аліментів суперечить вимогам ст.ст.181-183,186 СК України.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 травня 2017 року скасувати в частині встановлення аліментів в розмірі ? частки від заробітку (доходу) та ухвалити в цій частині нове рішення щодо стягнення аліментів в розмірі ? частки від заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 лютого 2017 року і до досягнення ОСОБА_7 повноліття.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з»явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить переконання про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Відповідно до положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відтак, обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками судового процесу, сторони з 01.02.2002 року перебувають в шлюбі (а.с.8), однак спільно не проживають. У шлюбі в них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Встановлено й те, що неповнолітній син сторін ОСОБА_7 проживає разом з матірю на вул. Патона, 9/116 у м. Львова, а відповідач проживає окремо.

Як вбачається із доданої до позовної заяви довідки № 205 від 03.02.2017 року, витягу з медичної карти стаціонарного хворого №1963, №409 син сторін ОСОБА_7 хворіє гострою лімфобластомою лейкемією, у звязку з чим потребує додаткових коштів на його лікування, санаторно-курортне оздоровлення та харчування (а.с.10-12).

Також встановлено, що позивач не працює, а лише отримує пенсію в розмірі близько 1300.00 гривень щомісячно (а.с.15), а відповідач, згідно довідки про доходи №2 від 03.02.2017 року (а.с.13) працює майстром БМР в ТОВ «Західтрансбуд» та загальна сума доходу за період з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року становить 74 784, 65 грн.

При цьому встановлено, що ОСОБА_9 проживає разом з непрацездатним батьком ОСОБА_9 та братом ОСОБА_8, який є інвалідом 3 групи, а сам відповідач хворіє на цукровий діабет.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

У відповідності до ч. ч.1, 2 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, однак за умови, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст.184 СК України).

Згідно зі ст. ст. 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов'язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища дитини, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що оскільки, відповідач працездатний, офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, тому, стягнення з відповідача аліментів на дитину повинно бути визначено в частці від заробітку (доходу).

Частиною 2 ст.182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених ст.184 СК України (коли розмір аліментів визначається у твердій грошовій сумі).

У відповідності до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що прожитковий мінімум з 01.01.2017 року на одну дитину віком від 6 до 18 років становить 1689.00 гривень.

Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти на сина ОСОБА_6 у розмірі 1/2 частки від заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, оскільки такий розмір відповідатиме реальним потребам дитини, а також матеріальному становищу сторін у справі.

Однак, колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом недостатньо враховано обставини, що мають істотне значення для справи, а саме, стан здоров'я відповідача - платника аліментів, який хворіє на цукровий діабет (а.с.29) та наявності у нього непрацездатного батька, який також хворіє (а.с.26-27). Окрім того, визначаючи розмір стягуваних аліментів у ? частці від заробітку, суд першої інстанції, вірно врахувавши стан здоров»я дитини, яка хворіє гострою лімфобластомною лейкемією, помилково вважав, що витрати на лікування та харчування дитини можуть бути віднесені до розміру аліментів, а не до додаткових витрат, які не є предметом даного спору.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З врахуванням вищанаведеного та визначеного Законом України «Про Державний бюджет на 2017 рік» прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідач, з врахуванням обставин, передбачених ст. 182 СК України, спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу). Тому рішення суду першої інстанції в частині частині розміру стягуваних аліментів підлягає зміні.

Також, колегія суддів приходить до висновку, що посилання суду першої інстанції на Закон України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» є помилковим, оскільки такий на час розгляду справи судом першої інстанції втратив чинність. Тому таке з мотивувальної частини рішення слід виключити.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до порушення норми матеріального права, що, в свою чергу, призвело до неправильного вирішення спору. Це відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для зміни судового рішення.

А відтак, апеляційна скарга відповідача, на переконання колегії суддів, підлягає до часткового задоволення, а саме рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 травня 2017 року слід змінити, зменшивши суму стягуваних із відповідача на користь позивача аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_7 із ? частки від заробітку (доходу) до 1/3 частки від заробітку (доходу). При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що за наявності відповідних доказів, позивач не позбавлена можливості на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину.

Також із мотивувальної частини рішення слід виключити посилання на Закон України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження, оскільки такий на час розгляду судом першої інстанції даної справи втратив чинність. В решті ж рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, ч. 1 п. 1, 3 ст. 307, 308, ч. 1 п. 4 ст. 309, ст. 313, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 травня 2017 року у справі змінити, зменшивши суму стягуваних із ОСОБА_2 аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 Теодоріни із ? частки від заробітку (доходу) до 1/3 частки від заробітку (доходу).

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на Закон України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження».

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_10