АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Окармус О.М.

за участю: позивача - ОСОБА_1, його представника - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Новоселицької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 в грудні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 15 березня 2002 року по 06 червня 2012 року перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання є неповнолітня донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з ним в с. Черленівка Новоселицького району та перебуває на його повному матеріальному утриманні.

Зазначав, що 14 листопада 2014 року за судовим наказом Новоселицького районного суду Чернівецької області з ОСОБА_4 стягуються аліменти на його користь на утримання доньки. Однак відповідачка злісно ухиляється від сплати аліментів, не приймає участі у вихованні доньки, не турбується і не цікавиться її життям, здоров'ям та майбутнім. Рішенням органу опіки та піклування визнано доцільним позбавити відповідачку батьківських прав щодо

____________________________________________________________________________________

Справа №720/2198/16 Провадження № 22-ц/794/707/17 Головуючий у 1-й інстанції Вівчар Г.А.

Категорія:52 Доповідач Литвинюк І.М.

доньки.

Просив позбавити батьківських прав ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, по відношенню до її малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 травня 2017 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм процесуального права, є суперечливим за своїм змістом, висновки суду не відповідають матеріалам та обставинам справи. На протязі семи років ОСОБА_6 не спілкується з дитиною, не приділяє уваги, не приймає участі у вихованні, не знає про її хобі, бажання, духовний розвиток, стан здоров'я та стан душі. На момент звернення до суду з позовом у відповідачки існувала велика заборгованість по сплаті аліментів. Отже, відповідачка навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Частиною 6 статті 19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з нормами статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 164 СК України однією з підстав для позбавлення батьківських прав батьків є ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (п. 16).

Відповідно до п.18 Постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що з 2002 по 2012 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюб, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка знаходиться на утриманні позивача.

Рішенням Органу опіки та піклування Новоселицької РДА № 46 від 11 жовтня 2016 року визначено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 по відношенню до доньки ОСОБА_5

Згідно з довідкою-розрахунком Новоселицького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Чернівецькій області №3713-В-1, станом на 01 березня 2017 року заборгованість по аліментах на утримання неповнолітньої ОСОБА_5, які стягуються з ОСОБА_4 за судовим наказом 2-969 від 14 листопада 2011 року, становить 605 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, оцінюючи у сукупності докази у справі, виходив з того, що наявні докази не в достатній мірі доводять умисне ухилення ОСОБА_4 від виховання дитини, винної поведінки та свідоме нехтування своїми обов'язками.

Зазначений висновок суду є правильним, оскільки відповідає нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, узгоджується з дослідженими судом доказами, які не містять винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виховання дочки та свідомого нехтування нею своїми обов'язками.

Доводи ОСОБА_1 про те, що мати не спілкувалась з дитиною на протязі більше семи років, не допомагала матеріально, на протязі багатьох років не виїжджала з Італії, а дитиною піклувалися та належним чином виховували батько та бабуся, на правильність висновку суду щодо відсутності підстав для позбавлення батьківських прав відповідача не впливають. Так, матеріали справи не містять об'єктивні та безсумнівні докази винної поведінки ОСОБА_4 та її свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками стосовно дочки ОСОБА_5, а отже й відсутні підстави позбавлення її батьківських прав.

При цьому колегія суддів враховує напружений характер відносин між бувшим подружжям після розірвання шлюбу, що вплинуло і на участь матері у вихованні малолітньої дитини, а також те, що мати не бажає втрачати контактів із своєю дочкою.

Також, як вбачається з довідки Новоселицького районного ВДВС ГТУЮ у Чернівецькій області від 06 лютого 2017 року № 02-21/917, заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_1 станом на 31 січня 2017 року немає (а.с. 77).

Крім того, колегія суддів, враховуючи вимоги ч.6 ст.19 Сімейного кодексу України, не погоджується з рішенням органу опіки та піклування Новоселицької РДА № 46 від 11 жовтня 2016 року, який міститься в матеріалах справи, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4, оскільки він суперечить інтересам неповнолітньої дитини, є недостатньо обґрунтованим, а тому не може бути беззаперечно прийнято колегією суддів до уваги.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги всі обставини справи, зокрема те, що не доведено умисне ухилення ОСОБА_4 від виховання дитини, винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов'язками.

Виходячи із наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду 1-ї інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, тому підстав для його скасування не вбачається.

Однак при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_4 тривалий термін не спілкувалася, не цікавилася життям своєї доньки та не приймала участі у її вихованні.

З урахуванням зазначених доказів, які свідчать про неналежне виконання відповідачкою батьківських обов'язків, виходячи з інтересів дитини та особистих непорозумінь, які склалися між сторонами, враховуючи бажання матері спілкуватися з дочкою, піклуватися про її розвиток, колегія суддів вважає за необхідне попередити останню про необхідність змінити ставлення до виховання дочки і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов'язків, що відповідає положенню п. 18 Постанови.

З огляду на викладене, колегія суддів, з урахуванням вимог ст. 309 ЦПК України, вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, доповнивши його вищезазначеним попередженням.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 травня 2017 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення суду абзацами такого змісту:

Попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Покласти на Службу у справах дітей Новоселицької районної державної адміністрації контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов'язків щодо дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: