УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс» про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати припиненим договір поруки № 61113Р16 від 11 жовтня 2013 року.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що 11 жовтня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», банк) та товариством з обмеженою відповідальністю «Млін-Сервіс» (далі - ТОВ «Млін-Сервіс») було укладено кредитний договір № 61113V10 з терміном повернення грошових коштів до 10 жовтня 2014 року, виконання зобов'язань за яким було забезпечено договором поруки № 61114Р16 від 11 жовтня 2013 року, укладеним банком з ОСОБА_4

Позивач зазначав, що після закінчення строку кредитного договору вимоги від відповідача до нього, як до поручителя, не надходило, проте 14 липня 2015 року банк звернувся з позовом про стягнення з нього, як поручителя, заборгованості за кредитним договором, і рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 26 січня 2016 року позов було задоволено, проте станом на час подання цього позову вказане судове рішення оскаржується ним в апеляційному порядку.

Посилаючись на те, що в межах строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України, банк не звернувся до позивача з вимогою про стягнення, як з поручителя, заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_4 вважав поруку припиненою та просив задовольнити позов.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано припиненою поруку за договором поруки № 61113Р16 від 11 жовтня 2013 року, укладеним між ОСОБА_4, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ТОВ «Млін-Сервіс».

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», подану ОСОБА_5., відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували роз'яснення, викладені у п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», а також рішення апеляційного суду Луганської області від 25 серпня 2016 року, яким було скасовано рішення Троїцького районного суду Луганської області від 26 січня 2016 року та відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_4 (а. с. 35-36), дійшовши обґрунтованого висновку про припинення поруки останнього, оскільки кредитором не було пред'явлено вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

О.В. Попович