УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

МазурЛ.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Державного управління справами, державного підприємства «Укржитлосервіс», Кабінету Міністрів України, третя особа - ОСОБА_6, про визнання приватизації незаконною та визнання рішення і свідоцтва про право власності на житло недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду м. Києва від 21 грудня

2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1. Зазначена квартира була надана 24 липня 1998 року її батьку - ОСОБА_8, на склад сім'ї з 6 чоловік, в тому числі і на неї.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_8, після смерті якого їй стало відомо, що приватизація вказаної квартири, яка відбулась в липні 1999 року, була проведена без її участі.

Враховуючи, що на момент приватизації вона була членом сім'ї наймача, що підтверджується також довідкою, наданою разом із заявою про приватизацію спірної квартири, при цьому була зареєстрована та постійно проживала у вказаній квартирі, просила визнати незаконною приватизацію квартири АДРЕСА_1, визнати недійсними розпорядження про приватизацію зазначеної квартири, прийняте бюро приватизації виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління господарського управління Кабінету Міністрів України 01 липня 1999 року № 2589 та видане на його підставі органом приватизації - бюро приватизації виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління господарського управління Кабінету Міністрів України, свідоцтво про право власності на житло від 02 липня 1999 року на ім`я ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_9

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня

2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано приватизацію квартири АДРЕСА_1, проведену 01 липня 1999 року, незаконною.

Визнано розпорядження про приватизацію квартири АДРЕСА_1, прийняте бюро приватизації виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління господарського управління Кабінету Міністрів України 01 липня 1999 року № 2589 та видане на його підставі органом приватизації - бюро приватизації виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління господарського управління Кабінету Міністрів України, свідоцтво про право власності на житло від 02 липня 1999 року на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_8, ОСОБА_5,

ОСОБА_4 та ОСОБА_9 недійсним.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог, оскільки оспорювана приватизація була проведена без участі ОСОБА_3, яка була членом сім'ї наймача та на момент приватизації була зареєстрована в спірній квартирі і постійно там проживала.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, оскільки оспорювана приватизація була проведена у 1999 році, а з позовною заявою ОСОБА_3 звернулась лише в серпні 2015 року. При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що про порушення свого права на приватизацію спірної квартири позивач повинна була та могла дізнатись у 2001 році, коли їй виповнилось 18 років.

Колегія суддів не може погодитись із даними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_3., яка в подальшому у зв'язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3, народилась ІНФОРМАЦІЯ_2, її батьками записано ОСОБА_8 та ОСОБА_5

24 липня 1998 року на підставі розпорядження міністра Кабінету Міністрів України від 23 липня 1998 року, виробничим житлово-ремонтним експлуатаційним управлінням господарського управління Кабінету Міністрів України на ім'я ОСОБА_8 було видано єдиний відомчий ордер

№ 119485 на дозвіл зайняти житлове приміщення АДРЕСА_1, яка складається із чотирьох кімнат, площею

140,1 кв.м, на склад сім'ї з шести чоловік: ОСОБА_8, ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_3. - донька, ОСОБА_6 - донька, ОСОБА_9 - мати.

29 червня 1999 року ОСОБА_8 звернувся до бюро приватизації із заявою про приватизацію зазначеної квартири, яку він займає разом із членами своєї сім'ї на умовах найму. При оформленні квартири у спільну часткову власність просив передбачити розподіл часток власності між членами сім'ї рівними долями.

До вказаної заяви було додано довідку про склад сім'ї наймача, згідно якої у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»: ОСОБА_8,

ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3. (позивач у справі).

Розпорядженням бюро приватизації № 2589 від 01 липня 1999 року заяву ОСОБА_8 було задоволено і передано квартиру АДРЕСА_1 в спільну приватну власність. Крім того, було проведено розрахунок вартості надлишкової загальної площі квартири, що приватизується на чотирьох зареєстрованих осіб у квартирі.

02 липня 1999 року бюро по приватизації виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління господарського управління Кабінету Міністрів України видано свідоцтво про право власності на житло, за яким спірна квартира належить на праві спільної приватної власності

ОСОБА_8 та членам його сім'ї: ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_9 рівними долями.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 зазначала, що вказаною приватизацією було порушено її права, оскільки вона була членом сім'ї наймача, на момент приватизації була зареєстрована та постійно проживала у спірній квартирі, однак враховуючи неповнолітній вік не була включена до осіб, на яких приватизовано квартиру.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами

ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, ст. 17 ЦК УРСР (чинного на час приватизації) місцем постійного проживання особи є місце, де громадянин постійно або переважно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК УРСР права користування приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності (у випадках, передбачених ст. 71 ЖК УРСР), а, відтак, і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року (справа № 6-125цс12).

При вирішенні спору, пов'язаного з наявністю чи відсутністю у неповнолітньої права на приватизацію спірного жилого приміщення в момент реалізації цього права та наявності у зв'язку з цим підстав для висновку про незаконність приватизації житла, суд відповідно до вимог

ст. ст. 213-215 ЦПК України повинен установити, чи було на той момент спірне житло місцем постійного проживання неповнолітньої або на яке за нею відповідно до ст. 71 ЖК УРСР зберігалися права, передбачені

ст. 64 ЖК УРСР та ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Встановивши, що на час подання ОСОБА_8 заяви до органу приватизації та прийняття оскаржуваного розпорядження, позивач проживала та була зареєстрована (з 30 липня 1998 року) у спірній квартирі, суд першої інстанції правильно вважав, що остання мала право приймати участь у приватизації квартири та на передачу їй вказаної квартири разом із іншими мешканцями житла у спільну сумісну власність, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про порушення прав позивача та визнання недійсним і скасування розпорядження органу приватизації, а також свідоцтва про право власності на спірну квартиру.

Суд апеляційної інстанції безпідставно вважав, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що про порушення своїх прав на приватизацію спірної квартири ОСОБА_3 дізналась лише після смерті свого батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а з позовом до суду звернулась в серпні 2015 року, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

Необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на припущеннях є висновки суду апеляційної інстанції про те, що про порушення свого права на приватизацію ОСОБА_3 могла дізнатись після того, як вона стала повнолітньою.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, вірно застосував норму права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого згідно із законом, а тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 343 - 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року скасувати, залишити в силі рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від

21 вересня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В. Попович