УхвалА

іменем україни

26 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на майно за касаційною скаргою ОСОБА_7, поданою її представником - ОСОБА_8, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4. звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її мати- ОСОБА_9, після смерті якої відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, 1/3 частку будинку у с. Ставище Брусилівського району Житомирської області та на залишок не отриманої пенсії.

9 липня2015 року вона подала заяву про прийняття спадщини після смерті матерідо Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори, проте їй було відмовлено, так як ІНФОРМАЦІЯ_1 року її мати - ОСОБА_9 - склалазаповіт на користьОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та її малолітньої дитини - ОСОБА_10

Зазначала про те, що її мати не могла скласти заповіт на користь відповідачів, так як була психічно хворою та перебувала на обліку у лікаря психіатра, унаслідок чого при складанні спірного заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4просила суд визнати заповіт від ІНФОРМАЦІЯ_1 року недійсним, визнати за нею право власності на вищевказане спадкове майно, визнати відповідачів таким, що не мають права на спадкування.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано заповіт ОСОБА_9 від 8 лютого 2008 року складений на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та її малолітньої дитини - ОСОБА_10 - недійсним. Визнано право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, 1/3 частку будинку у с. Ставище Брусилівського району Житомирської області. Скасовано право власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та її малолітньої дитини - ОСОБА_10 - на вищевказане майно.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано заповіт ОСОБА_9 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року складений на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та її малолітньої дитини - ОСОБА_10 - недійсним. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7. - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Інші учасники процесу судові рішення не оскаржили.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й частково задовольняючи позов ОСОБА_4, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 23 травня 2016 року ОСОБА_9 на час складання спірного заповіту страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді параноїчної шизофренії, безперервно-прогредієнтного періоду з вираженим апато-дисоціативним дефектом, що позбавляло її на час складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_9 в момент складання заповіту не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, унаслідок чого відповідно до положень ст. 225 ЦК України спірний заповіт є недійсним.

Колегією суддів, порушень закону при проведенні вищевказаної посмертної судово-психіатричної експертизи не встановлено, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану її представником - ОСОБА_8, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик