Категорія 27 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К.,

суддів: КопаничукС.Г., ОСОБА_2.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про припинення поруки,

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 13 серпня 2003 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») укладено договір поруки № 398 в рахунок забезпечення виконання кредитних зобовязань товариства з обмеженою відповідальністю «Малес» (далі ТОВ «Малес»).

Посилаючись на припинення кредитних зобовязань боржника у звязку з ліквідацією юридичної особи, позивач просив визнати поруку припиненою та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від24 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник позивача зазначив, що суд першої інстанції не зазначив, коли саме його довіритель дізнався про порушення свого права, з огляду на те, що про наявність заборгованості перед банком йому не було відомо; судом не було враховано, що причиною звернення до суду із заявленими вимогами став запис в УБКІ від 27 жовтня 2016 року, який обмежує доступ позивача до кредитних ресурсів.

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволеннюз таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк звернення з даним позовом до суду і про які просив застосувати відповідач.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 13 серпня 2003 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі ЗАТ КБ «ПриватБанк») та ТОВ «Малес» було укладено кредитний договір № 03/08-398, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії з загальним лімітом 200 000 Євро, а зазначене товариство зобовязалось використати отриманий кредит за цільовим призначенням і повернути банку кредитні кошти в повному обсязі зі сплатою відсотків за користування кредитом порядку та у строки установлені кредитним договором, але не пізніше 11 серпня 2004 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 13 серпня 2003 року був укладений договір поруки № 398, відповідно до якого позивач взяв на себе зобовязання за належне виконання умов кредитного договору ТОВ «Малес» у повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, відсотків, комісій і неустойки. Банк належним чином виконав свої зобовязання, проте ТОВ «Малес» своїх зобовязань за кредитним договором не виконало.

17 липня 2009 року Господарський суд Вінницької області прийняв до розгляду заяву відповідача про визнання ТОВ «Малес» банкрутом та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів ТОВ «Малес».

14 січня 2010 року у справі про визнання банкрутом ТОВ «Малес» затверджено реєстр вимог кредиторів та визнанні вимоги банку на суму 506 475 гривень 80 коп.

Постановою Господарського суду Вінницької області від 25 травня 2010 року ТОВ «Малес» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою цього ж суду від 12 квітня 2011 року затверджені ліквідаційний звіт та баланс ТОВ «Малес» і ліквідація цього товариства, а провадження у справі про банкрутство припинене. Вимоги ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» на суму 506 475 гривень 80 коп. залишились незадоволеними через відсутність коштів та майна у банкрута.

Оскільки ліквідоване за заявою банку товариство не виконало свої зобовязання, відповідач звернувся в суд із позовом до поручителів, серед яких був і позивач, та учасників товариства про стягнення збитків.

Рішенням Індустріального суду міста Дніпропетровськ від 29 серпня 2012 року, яке набрало законної сили 19 листопада 2012 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 та інших про відшкодування збитків відмовлено.

Статтею 609 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобовязання ліквідованою юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобовязаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю.

Отже, грошове зобовязання ТОВ «Малес» перед ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» було припинено у звязку з ліквідацією цієї юридичної особи.

Згідно із ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобовязання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин субєктивне право у кореспондуючий йому обовязок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобовязальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки.

Зі змісту зазначеної норми слідує, що порука припиняється в разі припинення основного зобовязання, отже припинення юридичної особи у звязку з визнання її банкрутом є підставою припинення поруки, тому що зобовязання за кредитним договором припинилося.

Заперечуючи проти позову представник відповідача заявив про застосування позовної давності, мотивуючи заяву тим, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровськ від 29 серпня 2012 року, яке набрало законної сили 19 листопада 2012 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено. Таким чином, починаючи з 29 серпня 2012 року позивач знав про намір банку стягнути з нього заборгованість за договором поруки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що безпідставність вимог банку до нього щодо стягнення наданих товариству кредитних коштів у своєму рішенні підтвердив суд, однак не визнав відповідач.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

На підтвердження своїх доводів позивач зазначив, що про порушення свого права він дізнався із запису в УБКІ від 27 жовтня 2016 року про наявність заборгованості за кредитним договором, що в свою чергу обмежує йому доступ до кредитних ресурсів. Виходячи зі змістурішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2012 року він вважав, що порука припинена. Так, у мотивувальній частині зазначеного судового рішення,вказано, що порука припинилася, однак цю обставину заперечує банк.

Викладене свідчить, що судом у повному обсязі не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалене у справі судове рішення не є таким, що відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про судові витрати, колегія суддів вважає, що з ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_4 необхідно стягнути 551 гривню 20 коп. сплаченого судового збору за подачу позовної заяви та 606 гривень 32 коп. за подачу апеляційної скарги, а всього 1 157 гривень 52 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати припиненим договір поруки № 398 від 13 серпня 2003 року, укладений між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», товариством з обмеженою відповідальністю «Малес» та ОСОБА_4.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_4 1 157 гривень 52 коп.сплаченого судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : С.К. Медвецький

Судді: С.Г. Копаничук

ОСОБА_2