АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6242/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1642/17Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Карпушина Г.Л., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобовязання видати свідоцтво про право на спадщину,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобовязання видати свідоцтво про право на спадщину. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач своєю постановою від 30 вересня 2016 року відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 02 січня 2016 року ОСОБА_6. Вказану відмову вважає такою, що порушує його право, а тому просив суд визнати незаконною та скасувати постанову приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 вересня 2016 року, зобовязати відповідача видати ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобовязання видати свідоцтво про право на спадщину відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_4 ОСОБА_5, яка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 02 січня 2016 року помер ОСОБА_6 (а.с.9).

Позивач є пасинком ОСОБА_6

Згідно свідоцтва про народження позивача його матір»ю є ОСОБА_7 (а.с. 20), яка перебувала з 08.04.1998 р. у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 (а.с. 19).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на 1/3 частину квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 17,18).

ОСОБА_8 01 липня 2016 року звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_3 із заявою про прийняття після ОСОБА_6 спадщини за законом, як спадкоємець четвертої черги.

Згідно довідки №88, виданої 27 вересня 2016 року головою ЖБК «Вчитель», ОСОБА_9 дійсно проживав та був зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 до дня смерті 02 січня 2016 року (а.с. 16).

За цією ж адресою проживав та зареєстрований ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з ОСОБА_9 по день його смерті 02 січня 2016 року (а.с.16).

Постановою від 30 вересня 2016 року приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_3 відмовив ОСОБА_4 у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3, з тих підстав, що ОСОБА_4 не надано жодного із документів, який би підтверджував факт родинних або інших відносин його зі спадкодавцем, із-за відсутності рішення суду про встановлення юридичного факту, а саме того, що не менше як п»ять років ОСОБА_4 проживав зі спадкодавцем ОСОБА_6 однією сім»єю за вище вказаною адресою (а.с.8).

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що вказані дії нотаріуса є такими, що вчинені у повній відповідності до вимог закону, оскільки звертаючись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, позивач мав би надати документи, які підтверджують не тільки той факт, що він є пасинком спадкодавця та проживав з ним за однією адресою не менше як п»ять років до часу відкриття спадщини, але й той факт, що він проживав зі спадкодавцем однією сім»єю, був пов»язаний з ним спільним побутом та мав з ним взаємні права та обов»язки, надана нотаріусу довідка № 88 підтверджує лише той факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були зареєстровані за однією адресою за місцем відкриття спадщини.

Як встановила колегія суддів, такий висновок місцевого суду є правильним, оскільки суд дійшов його після повного, всебічного та об"єктивного з"ясування фактичних обставин справи, прав та обов"язків сторін в даних правовідносинах, з правильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач є пасинком спадкодавця ОСОБА_6

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі -Закон № 3425-XII).

Частиною 1 ст. 1 Закону № 3425-XII встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Частиною 2 ст. 1 Закону № 3425-XII передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Статтею 50 Закону № 3425-XII передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Як роз'яснено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Закон № 3425-XII поділяє об'єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 3425-XII нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Обов'язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону № 3425-XII, де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні.

Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону № 3425-XII, підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом.

Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону № 3425-XII, не є вичерпним.

За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону № 3425-XII, на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону № 3425-XII право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні.

Оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що нотаріус безпідставно (неправомірно) відмовив у вчиненні нотаріальної дії, порушивши тим самим покладений на нього обов'язок щодо вчинення нотаріальних дій. У такому разі оскаржується постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій повинні обов'язково обґрунтовуватися причини такої відмови.

При оскарженні в судовому порядку відмови у вчиненні нотаріальних дій предмет доведення повинен визначатися з урахуванням підстав відмови у вчиненні нотаріальних дій, передбачених ст. 49 Закону № 3425-XII, оскільки від встановлення або невстановлення перелічених обставин залежить висновок про законність та обґрунтованість відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до п. 4.14. гл. 10 р.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцями спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

Згідно положень ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, неподання яких є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

У постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка є предметом даного спору, державний нотаріус послався на те, що відсутнє рішення суду про встановлення юридичного факту про те, що ОСОБА_4 не менш як пять років проживав зі спадкодавцем ОСОБА_6 однією сімєю за адресою місто Полтава, Київське шосеАДРЕСА_4, а тому нотаріус не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину у звязку з відсутністю підстав для закликання першого до спадкоємства за законом.

Згідно наданих повноважень нотаріус позбавлений права оцінювати надані докази відносно фактів, що мають юридичне значення та встановлюються саме судами, давати їм правову оцінку та самостійно встановлювати ці юридичні факти, ці повноваження віднесені до компетенції судів та здійснюються ними за правилами глави 6 ЦПК України.

Оскільки ОСОБА_4 не підтвердив факт проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини однією сім»єю, нотаріус відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» правомірно відмовив у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Надана позивачем довідка № 88 підтверджує факт реєстрації позивача та спадкодавця за однією адресою і не містить відомостей про те, що вони мали одну сім»ю, були пов»язані спільним побутом, мали взаємні права та обов»язки. Сам факт наявності у позивача зареєстрованого місця проживання за однією адресою зі спадкодавцем на час його смерті не тягне за собою виникнення у нього права на спадкування.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у Постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Доводи апеляційної скарги про те, що для того, щоб встановити факт сумісного проживання спадкоємця зі спадкодавцем нотаріус за місцем відкриття спадщини перевіряє у паспорті відмітку про реєстрацію проживання спадкоємця та встановлює місця реєстрації проживання померлого, тобто позивач не тільки прийняв спадщину, а й підтвердив даний факт належними документами, які були подані нотаріусу, не заслуговують на увагу, оскільки за замістом ст. 1264 ЦК України спадкоємець повинен підтвердити факт проживання зі спадкодавцем однією сім»єю не менше як п»ять років до часу відкриття спадщини.

Не заперечується факт прийняття позивачем спадщини, ним подана нотаріусу заява про прийняття спадщини, не заперечується факт його реєстрації за місцем реєстрації та проживання спадкодавця, що є місцем відкриття спадщини, проте це не вказує на існування між ними сім»ї і на підтвердження цього факту позивачем не надано нотаріусу доказів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5- відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2017 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

С У Д Д І: