Провадження № 2/761/852/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво» (надалі по тексту - відповідач), у якому із врахуванням уточнень позовних вимог просив визнати незаконною затримку виконання адміністрацією відповідача рішення Апеляційного суду міста Києва від 19.11.2015 року про поновлення позивача на роботі та виплати середнього заробітку за час затримки з 19.11.2015 року по 26.02.2016 року; визнати наказ від 06.04.2016 року за №7-к про звільнення його з роботи незаконним, поновити його на посадах провідного юрисконсульта та завідувача архіву ДНУ «Енциклопедичне видавництво»; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно ч.2 ст.235 КЗпПУ з 26.02.2016 року по дату поновлення на роботі та притягнути до відповідальності виконуючого обов»язки директора за порушення законодавства про профспілки та перешкоджання законній діяльності профспілкової організації працівників ДНУ «Енциклопедичне видавництво».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Апеляційного суду м.Києва від 19.11.2015 року за наслідками розгляду справи про його незаконне звільнення, ОСОБА_1 було поновлення на посадах провідного юрисконсульта та завідуючого архівом за суміщенням в установі відповідача. Між тим, вказане судове рішення не виконувалось тривалий час відповідачем, а лише 26.02.2016 року на вимогу державного виконавця було видано накази про поновлення його на роботі на вказаних вище посадах. Вказані обставини свідчать про затримку виконання судового рішення. Між тим, вказані накази було винесено формально, оскільки позивача не було допущено до робочого місця, йому не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата, про що позивач неодноразово звертався із заявами до правоохоронних органів. Отримавши 23.04.2016 року дві трудові книжки, позивач дізнався про його повторне незаконне звільнення за згодою сторін 06.04.2016 року за наказом №7-к. Між тим, позивач ніяких заяв про його звільнення за згодою сторін не писав та не підписував, а наявна у відповідача заява за ніби-то його підписом є підробленою з метою проведення його незаконного звільнення з роботи. У зв'язку з вище викладеним, позивач був вимушений за захистом свого порушеного права звернутись до суду із цим позовом.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позов з підстав викладених в ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, підтримавши свої письмові заперечення, відповідно до яких після його поновлення на роботі на виконання судового рішення позивачу було запропоновано 22.03.2016 року з посадовими інструкціями та запропоновано пройти інструктаж з перевірки знань з охорони праці та протипожежної безпеки, але останній від проходження відмовився, а тому було видано наказ про його відсторонення від роботи на посаді завідуючого господарством до проходження інструктажу. В подальшому на виконання вимог Прем»р-міністра України на ДНУ «Енциклопедичне видавництво» було винесено накази про створення комісії зі скорочення штату працівників та 28.03.2016 року позивачу блоу вручено попередження про звільнення з 31.05.2016 року у зв»язку з скороченням штату працівників. Між тим, 06.04.2016 року відповідачем було отримано від позивача лист, у якому знаходилась підписана ним заява про його звільнення за власним бажанням на підставі п.1 ст.36 КЗпП України з посад завідуючого архівом та провідного юрисконсульта. Таким чином, звільнення позивача відбулось у відповідності до поданої ним заяви, що виключає обґрунтовані у позові порушення законодавства з боку відповідача.

Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19.11.2015 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та поновлено його на роботі на посадах провідного юрисконсульта та завідувача архівом за суміщенням Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво» та стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду (а.с. 8-10).

За умовами ст..319 ЦПК України рішення або ухвали апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Згідно ч.7 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Між тим, лише 26.02.2016 року на виконання виконавчого провадження ДВС Шевченківського РУЮ в м.Києві за №49832360, що заведене на виконання вказаного рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.11.2015 року відповідачем було видано Наказ за № 3-к та 4-к відповідно, яким позивача було поновлено на посадах провідного юрисконсульта та завідувача архівом за суміщенням в установі відповідача (а.с. 11-12).

При дослідженні підстав та причин не допуску до роботи позивача з боку уповноважених посадових осіб відповідача встановлено, що за актами від 22.03.2016 року, від 28.03.2016 року, відповідної доповідної записки було видано наказ від 28.03.2016 року про відсторонення позивача від роботи до проходження інструктажу з перевірки знань з охорони праці та протипожежної безпеки у відповідності до вимог ч.3 ст.18 Закону України «Про охорону праці» (а.с.44-46).

З врахуванням чинного станом на даний час наказу про відсторонення від роботи позивача, у суду відсутні підстави для прийняття висновку про незаконність дій членів комісії та інших уповноважених осіб відповідача щодо не допущення до роботи позивача.

Також, за наявним записом в трудовій книжці позивача та листом від 22.04.2016 року Державного комітету телебачення та радіомовлення України підтверджено, що за наказом від 06.04.2016 року за 7-к позивача було звільнено з займаних посад за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.21,23, 48).

Обґрунтовуючи безпідставність та підробку його підпису на вказаному наказі, позивач зазначив, що наявний підпис у заяві від 29.03.2016 року йому не належить та вчинений з наслідуванням ознак його підпису. Він вказану заяву не складав, не підписував та не направляв до установи відповідача.

На виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України суд зобов»язував представника відповідача в судовому засіданні надати оригінал такої заява від імені позивача з метою призначення та проведення по ній експертизи, але встановити його місце знаходження стороною відповідача, зі слів його представника в судовому засіданні, не вдалось.

Судом за наслідками задоволення клопотання позивача було призначено у цій справі судово-почеркознавчу експертизу його підпису у вказаній копії заяви, але у зв»язку з тим, що досліджуваний підпис не виконаний на оригіналі документу, тому дало змоги експерту виконати доручену йому експертизу (а.с.158, 170).

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Розглядаючи вимоги ОСОБА_1 за п.п.1,2,3 його позовних вимог слід зазначити наступне.

Так, за умовами ст..236 КЗпП України, передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як вбачається з досліджених доказів, то дійсно у випадку з позивачем мало місце затримка виконання судового рішення Апеляційного суду м.Києва від 19.11.2015 року про поновлення на роботі позивача аж до винесення наказів про його поновлення на роботі - 26.02.2016 року.

Між тим, наказом відповідача від 03.10.2016 року за №36-к накази ДНУ «Енциклопедичне видавництво» від 26.02.2016 року за №3-к та №4-к було скасовано (а.с.94).

При цьому, підставою для скасування вказаних наказів була ухвала Апеляційного суду м.Києва від 14.09.2016 року.

Зокрема, ухвалою Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України від 01.06.2016 року було скасовано із передачею на новий апеляційний розгляд рішення Апеляційного суду м.Києва від 19.11.2015 року про поновлення позивача на роботі (а.с.56-58).

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 14.09.2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 05.05.2015 року було залишено без змін. При цьому, вказаним судовим рішенням суду першої інстанції було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДНУ «Енциклопедичне видавництво», треті особи: ОСОБА_2, ДП «Всеукраїнське державне спеціалізоване видавництво «Українська енциклопедія» ім..М.П.Бажана про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (а.с.62-70).

За умовами ч.1 ст.14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Аналізуючи наведені вище обставини у цій справі вбачається про скасування установою відповідача за наказом від 03.10.2016 року наказів про поновлення на роботі позивача 26.02.2016 року за №3-к та №4-к на виконання ухвали Апеляційного суду м.Києва від 14.09.2016 року про залишення без змін рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 05.05.2015 року про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі.

Між тим, саме у зв»язку з поновленням на роботі позивача в подальшому було винесено оскаржуваний у цій справі наказ від 06.04.2016 року за 7-к про звільнення ОСОБА_1 з займаних посад за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

В той же час, у відсутність законних підстав для поновлення на роботі (судове рішення) та відповідних наказів відповідача само по собі з»ясування судом у цій справі питання про законність подальшого звільнення позивача за наказом від 06.04.2016 року, невиплату йому середнього заробітку у зв»язку з затримкою виконання скасованого на даний час судового рішення та фактичного не допущення до роботи є недоцільним, оскільки позбавлено правого сенсу за відсутністю порушення його трудових прав, а відтак позовні вимоги за п.п.1-3 задоволенню не підлягають.

За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст..ст.3, 15, 16 ЦК України суд може захисти лише порушене право особи та у визначений Цивільним Кодексом України спосіб.

Обраний спосіб захисту порушеного права позивачем у спосіб, що не передбачений законом, не є ефективним засобом захисту порушеного права позивача. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вказаними вимогами законодавства не передбачено способи захисту взагалі та захисту порушення не своїх свобод та інтересів як то запропоновані позивачем у п.4 позовних вимог - притягнення до відповідальності виконуючого обов»язки директора ДНУ «Енциклопедичне видавництво» ОСОБА_4 за порушення відповідного законодавства про професійні спілки. Вказане належить до компетенції вищих органів, якому підпорядковується вказана особа за посадою та уповноважених інспекторів інспекції праці або інших контролюючих органів у разі встановлення відповідних підстав, що визначені чинним законодавством. Відтак, така позовна вимога також задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене на підставі ст.ст. 36, 43, 235 КЗпП України, ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України та керуючись ст.ст. 3, 10,11, 60, 212-215, 294, 296, 367 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво» про визнання наказу про звільнення від 06.04.2016 року за №7-к незаконним, поновлення на роботі на посаді провідного юрисконсульта і завідуючого архіву ДНУ «Енциклопедичне видавництво» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: