АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 642/906/17 Головуючий 1 інстанції Євтіфієв В.М.
Провадження № 22ц/790/3715/17 Доповідач: Коваленко І.П.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Малінської С.М.

при секретарі Дмитренко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 20 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на предмет застави,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на предмет застави.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 18 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів строком на 24 місяці в розмірі 24 000 грн., що в еквіваленті, згідно офіційного курсу НБУ становило 2 000 доларів США. На забезпечення виконання договору позики відповідач передав йому автомобіль марки Daewoo, модель Nexia 1.5GL, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1. Грошові кошти за договором позики відповідачем у строки, визначені розпискою, не повернуті, сума заборгованості ОСОБА_2 складає 54 884,40 грн., з урахуванням курсу НБУ станом на 20 січня 2017 року.

У зв'язку з цим, просив суд в рахунок погашення заборгованості відповідача за договором позики від 18 серпня 2013 року в розмірі 54 884,40 грн., визнати за ним право власності на автомобіль марки Daewoo, модель Nexia 1.5GL, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 20 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування заочного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з'явились, представник позивача повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином про що свідчить його підпис в явочному аркуші. Повістки на ім'я відповідача повернулись із зазначенням «за не запитом».

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що на підставі розписки від 18 серпня 2013 року ОСОБА_2 отримав у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 24 000 грн., що в еквіваленті, згідно офіційного курсу НБУ становило 2 000 доларів США, строком на 24 місяці (а.с.4).

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором ( частина 1 статті 1049 ЦК України).

Згідно ст.. 546 ЦК України зобов'язання може забезпечуватися зокрема заставою.

Матеріали справи свідчать, що в розписці від 18 серпня 2013 року сторони погодили, що за користування грошима ОСОБА_2 передав у користування ОСОБА_1, належний відповідачеві автомобіль марки Daewoo, модель Nexia 1.5GL, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, та вказав, що у випадку неповернення грошових коштів за договором позики у вказаний в розписці строк він надає ОСОБА_1 право розпоряджатися його автомобілем на власний розсуд.

18 серпня 2013 року ОСОБА_2 також видав довіреність на ім'я ОСОБА_1 або ОСОБА_3 на право експлуатувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, користуватися, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) автомобіль марки Daewoo, модель Nexia 1.5GL, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1. Вказана довіреність видана на десять років та дійсна до 18 серпня 2023 року (а.с.6).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Позивач вказує, що зобов'язання за договором позики ОСОБА_2 не виконав, сума його заборгованості за договором позики станом на 20 січня 2017 року складає 54 884,40 грн., враховуючи суму боргу у розмірі 2 000 доларів США та курс гривні, встановлений НБУ станом на 20 січня 2017 року розміром 27,44 грн. за 1$.

В силу застави, згідно зі статтею 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави відповідно до статті 590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема заставодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і передачі рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 березня 2013 року у справі за № 6-10цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте, з розписки від 18 серпня 2013 року не вбачається, що сторони погодили набуття права власності на заставлений автомобіль заставодержателем у разі неналежного виконання заставодавцем вимог договору, сторони погодили лише право розпорядження автомобілем марки Daewoo, модель Nexia 1.5GL, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 у разі неповернення коштів за договором позики, у визначений розпискою строк.

Крім того, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального в процесуального права і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 20 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді