АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Унікальний № 753/1415/16-ц Головуючий в 1 інстанції - Лужецька О.Р.
Апеляційне провадження №22-ц/796/7213/2017 Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про визнання недійсними договорів, визнання незаконною та скасування державної реєстрації, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника позивача та відповідача ТОВ «Кей-Колект», перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про визнання недійсними договорів, визнання незаконною та скасування державної реєстрації та просив:

визнати недійсним Договір факторингу №2 від 13 лютого 2012 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 жовтня 2006 року, укладеного між АК1Б «УкрСиббанк» та ОСОБА_4;

визнати недійсним Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 жовтня 2006 року та договору іпотеки №25697 від 27 жовтня 2006 року на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, укладених між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4;

визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої A.M., індексний №24010083 від 29 серпня 2015 року про державну реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Вимоги обґрунтовував тим, що 27 жовтня 2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ) укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, виконання якого було забезпечено іпотекою згідно із Договором іпотеки №25697 від 27 жовтня 2006 року, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1.

13 лютого 2012 року між кредитором та ТОВ «Кей-Колект» були укладені оспорювані договори, відповідно до умов яких були відступлені права вимоги, які мав банк до позивача, новому кредиторові.

ОСОБА_2 також зазначав, що 14 листопада 2011 року Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення з позичальника на користь банку суми 135648 доларів СШA заборгованості за кредитним договором. Зазначене рішення набрало законної сили 07 червня 2012 року.

Вважав, що зазначені вище договори є недійсними, оскільки між його сторонами фактично відбулась уступка права стягнення за рішенням суду, що можливо тільки з дотриманням процесуального порядку заміни сторони виконавчого провадження за ухвалою суду.

З посиланням на викладені обставини також зазначав про неправомірність реєстрації за новим кредитором права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої АллиМихайлівни про визнання недійсними договорів, визнання незаконною та скасування державної реєстрації - відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині вимог визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса.

Не погодившись з ухваленим рішенням ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій він просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В скарзі вказувала на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного з'ясування обставин справи. Посилався на обставини викладені в позовній заяві, та які на думку позивача є достатніми підставами для задоволення позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17.11.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., індексний №24010083 від 29 серпня 2015 року про державну реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 - скасовано, провадження в цій частині закрито.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою ВССУ від 12.04.2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача подав заяву про відмову від позовних вимог до нотаріуса про визнання незаконним рішень щодо реєстрації права власності. В іншій частині доводи скарги підтримав.

Представник ТОВ «Кей-Колект» не заперечував, щодо прийняття відмови від вимог про визнання незаконною реєстрації, в іншій частині просив залишити скаргу без задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню , а заява про часткову відмову від позову має бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, яз яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справ та встановлено судом, 27 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 ті АКІБ (ПАТ) «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, виконання було забезпечено іпотекою згідно із Договором іпотеки №25697 від 27 жовтня 2006 року.

14 листопада 2011 року Шевченківським районним судом м. Києва у цивільній справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості ухвалено рішення, яким з позичальника на користь банку стягнуто 135648 доларів США заборгованості за кредитним договором.

Зазначене рішення набрало законної сили 07 червня 2012 року, після його перегляду судом апеляційної інстанції.

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу №2 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до умов яких ТОВ «Кей-Колект» набув право вимоги до ОСОБА_2 за зобов'язаннями, які виникли у нього перед ПАТ «УкрСиббанк».

Щодо вимог про визнання недійсними договору факторингу та відступлення права вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачем підстави позову не є такими, з якими закон пов'язує недійсність правочинів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, так як він в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону.

Положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав визнання правочину недійсним.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позов про визнання недійсним договорів відступлення прав вимоги за кредитним договором від 27.10.2006 року, позивач зазначає, що підставами для визнання недійсними договорів є невідповідність останніх вимогам законодавства України, оскільки між відповідачами фактично відбулася уступка права вимоги за рішенням суду, а тому заміна сторони після ухвалення рішення суду повинно відбуватися у відповідності за ЗУ «Про виконавче провадження» ЦПК України, а не шляхом укладання договорів.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

У зв'язку із укладенням договору факторингу 13.02.2012 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. за реєстровими №№ 649-650.

Згідно чинного законодавства цей договір укладено в нотаріальній формі.

У відповідності до п. 6.6. договору іпотеки № 25697 від 27.10.2006 року іпотека зберігає силу у випадку, коли у встановленому законом порядку відбувається переведення Іпотекодавцем боргу за договором (и), що обумовлюють основне зобов'язання на іншу особу.

Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Виходячи з викладеного, договір факторингу № 2 від 13.02.2012 та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2012, які були укладені між AT «УкрСиббанк» між ТОВ «Кей-Колект» були спрямовані на набуття сторонами цивільних прав і обов'язків. Зміст цих правочинів не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладанні правочинів волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочини було вчинено у формі, встановленій законом, вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом

Згідно положень ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-ІV відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Проаналізувавши означені норми права, які регулюють спірні правовідносини сторін, договір іпотеки та оспорюваний договір відступлення права вимоги, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про безпідставність заявлених вимог та, як наслідок, ухвалив законне обґрунтоване рішення.

Колегія суддів також повністю погоджується з висновком суду про те, що оспорюванні договори укладені з дотриманням вимог чинного законодавства, а отже відсутні визначені законом підстави для визнання їх недійсними.

При цьому доводи скарги про те, що після ухвалення рішення про стягнення заборгованості не могли укладатись договори відступлення , колегія суддів не приймає, так як зобов'язання за договором відповідно до вимог ст. 599 ЦК України внаслідок ухвалення рішення не припиняються, а припиняються їх виконанням проведеним належним чином.

Аналогічного правового висновку дійшов верховний суд в справі 6- 1252 цс-16.

Після ухвалення рішення, кредитор має право на отримання штрафних санкцій та відсотків за договором, якщо рішення суду не було виконано, а тому відповідно і відступлення права вимоги могло мати місце, незважаючи на ухвалення рішення про стягнення заборгованості.

Заміна кредитора можлива як до ухвалення рішення так і під час його виконання, відповідно відповідачі мали право між собою укласти договори щодо переходу права вимоги за договором від банку до ТОВ «Кей-Колект».

Таким, чином розглядаючи вимоги про визнання договорів недійсними, суд повно встановив обставини справи, дав належну оцінку наданим доказам, ухвалив рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення скарги відсутні.

Стосовно заяви представника позивача про відмову від частини позовних вимог про визнання незаконними дій нотаріуса щодо реєстрації права власності на майно, то апеляційним судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 306 ЦПК України в апеляційному суді позивач має право відмовитись від позову, незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Представник позивача подав апеляційному суду письмову заяву в якій відмовився від вимог до приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. про визнання незаконним її дій щодо реєстрації права власності на іпотечне майно з підстав заявлених в позовній заяві.

Апеляційний суд, перевіривши повноваження представника на відмову від позову, та роз'яснивши наслідки такої відмови дійшов висновку, що така відмова має бути прийнята судом, рішення суду в цій частині вимог скасовано, а провадження закрито, відповідно до вимог ст.ст. 205, 310 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 205, 206, 303, 307, 308, 310, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Прийняти відмову представника позивача від позовних вимог до Приватного нотаріуса КМНО «Кобелєвої А.М. про визнання незаконними її дій та скасування державної реєстрації.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва в цій частині вимог скасувати, а провадження в цій частині вимог закрити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні вимог про визнання договорів недійсними залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: