АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3276/17 Справа № 206/3571/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2016 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності та визнання права власності.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 (Дніпропетровську) від 31 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру № 28 житловою площею 20 кв.м., загальною площею 39,2 кв.м. в будинку №44 по вул. Немировича-Данченка в м. Дніпро (Дніпропетровську) та скасувати реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів 16 квітня 1999 року згідно з розпорядженням від 16 квітня 1999 року №7/388-99 позивачу ОСОБА_3 належала на праві власності квартира АДРЕСА_2 (Дніпропетровську).

31 жовтня 2015 року між сторонами у справі було укладено договір дарування, згідно з умовами якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 (Дніпропетровську). Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за №352.

Після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_3 продовжувала проживати та бути зареєстрованою у спірній квартирі до теперішнього часу, передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри ОСОБА_3 на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Спірна квартира є єдиним житлом позивача, яка в силу свого похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1) та за станом здоров'я (є інвалідом дитинства та має другу групу інвалідності) потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги.

Позивачка погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_4 лише за умови довічного утримання. Укладаючи спірний договір позивачка, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Окрім того, того ж дня, коли укладався спірний договір дарування відповідачем ОСОБА_4 була надана розписка, в якій вона зобовязалась вчиняти дії по догляду позивачки до кінця її життя.

Відповідно до Пленуму Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229 та ст.203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Дана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.03.2016 року (справа №6-93 цс 16).

Таким чином, спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про визнання спірного договору недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, оскільки спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання, отже існує помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін .

Відповідно ч.1 ст. 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на квартиру, яка була предметом договору дарування та скасуванням реєстрації права власності відповідача на цю квартиру, суд першої інстанції також дійшов до правильного виснивку, оскільки оспорюваний договір дарування визнано недійсним, а тому необхідно застосувати наслідки недійсності правочину та повернути сторони до свого первинного стану.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2, про те,що спірна квартира йому була подарована його матірю ОСОБА_4 І.15.07.2006 році , а тому він повинен був залучений до участі по справі, колегія суддів ставиться критично, оскільки апелянт не є стороною угоди даруванняквартири АДРЕСА_1 (Дніпропетровську) від 31 жовтня 2015 року,укладенного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, окрім того, договір дарування його матері йому спірної квартири був укладений після звернення до суду позивача, яка звернулась за захистом своїх прав 23.06.2016 року.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_6