Ухвала

іменем україни

21 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки, визнання припиненим договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду м. Києва від 7 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 13 січня 2012 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до умов якого він дав у борг відповідачу строком на три роки грошові кошти у сумі 3 188 010 грн, що згідно із встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на дату укладення договору було еквівалентно 399 000 доларів США.

На забезпечення виконання позичальником своїх договірних зобов'язань 1 березня 2012 року між ними було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав йому в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 46,10 кв. м, житловою площею 29,50 кв. м, що належить йому на праві власності.

Внаслідок невиконання ОСОБА_6 своїх договірних зобов'язань утворилася заборгованість, розмір якої станом на 16 травня 2016 року становив 8 799 814 грн 41 коп., і складався з: основного боргу у сумі 319 000 доларів США, що згідно із встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на 16 травня 2016 року було еквівалентно 8 119 243 грн 82 коп., інфляційних втрат за період з 1 жовтня 2015 року по 16 травня 2016 року у сумі 527 750 грн 85 коп., 3 % річних за несвоєчасне повернення суми боргу за період з 1 жовтня 2015 року по 16 травня 2016 року у сумі 152 819 грн 74 коп.

Уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_5 просив суд у рахунок погашення заборгованості у сумі 8 799 814 грн 41 коп. за договором позики від 13 січня 2012 року, укладеним між ним та ОСОБА_6, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. та зареєстрованим у реєстрі за № 17, та додатковою угодою № 1 до договору позики від 7 листопада 2012 року, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 1 березня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. та зареєстрованим у реєстрі за № 247, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 46,10 кв. м, житловою площею 29,50 кв. м, вартістю 856 732 грн згідно зі звітом про оцінку вартості майна станом на 1 лютого 2016 року суб'єкта оціночної діяльності ПГОІ «Центр економіко-правового забезпечення», яка є власністю ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 1 вересня 1994 року. Визнати за ним, ОСОБА_5, право власності на предмет іпотеки за довором іпотеки від 1 березня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ТарасО.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 247, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 46,10 кв. м, житловою площею 29,50 кв. м.

У січні 2016 року ОСОБА_6 подав зустрічний позов до суду про визнання недійсним договору позики від 13 січня 2012 року, визнання недійсним договору іпотеки від 1 березня 2012 року та визнання припиненим договору іпотеки від 1 березня 2012 року, посилаючись на те, що умови повернення позики в доларах США, при наданні її в гривнях, суперечать нормам ст. ст. 524, 533, 1046, 1049 ЦК України. Курс долара по відношенню до гривні з 2012 по даний час виріс майже втричі, а позика була надана у гривні. При укладенні договору позики він не звернув уваги на невідповідність умов договору щодо визначення зобов'язання позичальника в доларах США, оскільки курс долара був стабільний, а на сьогодні вказана умова договору є кабальною і він виконувати її не може. Посилаючись на положення ст. ст. 203, 2015 ЦК України просив визнати такий договір позики недійсним.

Також ОСОБА_6 зазначав, що в силу ч. 2 ст. 548 ЦК України укладений між сторонами договір іпотеки від 1 березня 2012 року повинен бути визнаний недійсним з огляду на недійсність договору позики, оскільки він укладений на забезпечення його виконання, тому що він має похідний характер від основного зобов'язання.

Також відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки є підставою для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки як на момент укладення вказаного договору, так і на даний час в квартирі, що є предметом іпотеки, проживають його малолітні діти. При підписанні вказаного договору ні нотаріус, ні ОСОБА_5 не поцікавилися наявністю у квартирі малолітніх дітей, що в ній проживають чи є зареєстрованими.

Крім того, ОСОБА_6 вважав, що договір іпотеки квартири слід визнати припиненим у зв'язку із збільшенням основного зобов'язання, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності як позичальника.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 1 березня 2012 року, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 46,10 кв. м, житловою площею 29,50 кв. м, вартістю 856 732 грн, яка належить ОСОБА_6 на праві власності, в рахунок погашення його заборгованості за договором позики від 13 січня 2012 року і за додатковою угодою до нього від 7 листопада 2012 року № 1, у загальному розмірі 8 799 814 грн 41 коп. Визнано за ОСОБА_5 право власності на вказану квартиру. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 7 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 1 березня 2012 року та ухвалено нове рішення у цій частині про відмову ОСОБА_5 у задоволенні позову. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_5 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, суд першої інстанції правильно виходив із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що 13 січня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у борг від ОСОБА_5 строком на три роки грошові кошти у сумі 3 188 010 грн, що згідно із встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на дату укладення договору було еквівалентно 399 000 доларів США.

Пунктом 2 вказаного договору передбачено, що суму грошових коштів у розмірі 399 000 доларів США, що буде еквівалентна курсу гривні за даними Національного банку України на дату повернення, враховуючи індекс інфляції, яка визначена у п. 1 цього договору, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві до 12 січня 2015 року згідно з визначеним у договорі графіком, а саме: до 1 травня 2012 року - 3 000 доларів США, що буде еквівалентно курсу гривні за даними Національного банку України на дату повернення, враховуючи індекс інфляції, із зазначенням подальших щомісячних погашень аж до 1 січня 2015 року.

Умовами п. 6 вищезазначеного договору сторонами було погоджено, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Згідно з додатковою угодою № 1 до вказаного договору позики від 7 листопада 2012 року сторони збільшили строк виконання грошового зобов'язання, зазначили, що повернення суми грошових коштів у розмірі 399 000 доларів США позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві до 1 жовтня 2015 року згідно з графіком.

Унаслідок невиконання ОСОБА_6 своїх договірних зобов'язань утворилася заборгованість, розмір якої станом на 16 травня 2016 року становив 8 799 814 грн 41 коп., і складався з: основного боргу у сумі 319 000 доларів США, що згідно із встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на 16 травня 2016 року було еквівалентно 8 119 243 грн 82 коп., інфляційних втрат за період з 1 жовтня 2015 року по 16 травня 2016 року у сумі 527 750 грн 85 коп., 3 % річних за несвоєчасне повернення суми боргу за період з 1 жовтня 2015 року по 16 травня 2016 року у сумі 152 819 грн 74 коп.

На забезпечення виконання позичальником своїх договірних зобов'язань 1 березня 2012 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав ОСОБА_5 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 46,10 кв. м, житловою площею 29,50 кв. м, що належить йому на праві власності.

За умовами п. 2.1.1 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за вищевказаним основним договором, що обумовлює основне зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами, а за умовами п. 2.1.2 звернути стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, згідно з п. 4.1 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках та на підставах, передбачених законодавством, у разі порушення будь-якого основного зобов'язання, що забезпечене іпотекою за цим договором. При цьому, як встановлено п. п. 4.3, 5.2 договору іпотеки, у випадках порушення іпотекодавцем зобов'язань за цим договором будь-якого основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає боржнику повідомлення рекомендованим листом про застосування застереження та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Вказану умову договору іпотекодержателем було дотримано. 3 вересня 2015 року на адресу позичальника було направлено лист про погашення заборгованості, а у разі, якщо її не буде погашено у 30-ти денний термін, буде вирішуватися питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_5 обрав спосіб захисту порушеного права - звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у розмірі 8 799 814 грн 41 коп. шляхом визнання за ним права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У ч. 1 ст. 36 вказаного Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями ч. 3 зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Отже, аналіз положень статей 33, 36-39 Закону дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_6 не погасив заборгованість за договором позики, вирішив питання щодо звернення стягнення на заставлене майно в рахунок існуючої заборгованості та визнання за ОСОБА_5 права власності на це майно.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 в частині звернення стягнення на заставлене майно, апеляційний суд не звернув уваги на те, що хоча місцевим судом і неправильно було застосовано положення ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку», разом із цим суд правильно вирішив спір по суті, оскільки виходив із того, що є наявним факт невиконання позичальником договірних зобов'язань за договором позики від 13 січня 2012 року, а тому висновок суду щодо задоволення позову про звернення стягнення на заставлене майно є по суті захистом порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 5 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 та від 27 квітня 2017 року у справі № 6-679цс17.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_7, задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 7 лютого 2017 року скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак Головуючий Судді: