Справа № 361/7154/16-ц Головуючий у І інстанції Василишин В. О.
Провадження № 22-ц/780/3252/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 22.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

22 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Приходька К.П., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу , -

встановила:

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що 21 лютого 2012 року між ним та відповідачем ТОВ «Порше Лізинг Україна» укладено договір про фінансовий лізинг № 00004387, за умовами якого він одержав обєкт лізингу транспортний засіб типу VW Passat B7 2011 року випуску, на умовах лізингу.

Ним здійснено авансовий та адміністративний платежі у розмірі 94 784 грн. 64 коп., 27 лютого 2012 року автомобіль йому передано. У подальшому ним було сплачено відповідачу 327 284 грн. 64 коп. Останній платіж сплачено 30 грудня 2014 року. З того часу на його адресу перестали надходити рахунки на сплату, а також повідомлення, у звязку із чим він позбавлений виконувати взяті на себе зобовязання відповідно до умов договору.

Вказав, що даний договір порушує його права як споживача, укладений з грубим порушення норм законодавства.

Вважав вказаний договір недійсним, так як лізинговий платіж визначено в іноземній валюті без чіткого визначення обмінного курсу валют на день платежу; щомісячні лізингові платежі не визначені у гривнях під час підписання договору; повна вартість транспортного засобу не відповідає вимогам статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та є завищеною; змінна процентна ставка й обмінний курс у валютному еквіваленті є несправедливою умовою правочину; відповідач не є фінансовою установою й не має права на одержання винагороди (процентів); правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки відповідачем не здійснено його нотаріальне посвідчення; сторони не досягли основної істотної умови договору, а саме щодо повної вартості обєкту лізингу; порушено вимоги статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» істотним дисбалансом договірних прав та обовязків та їх несправедливістю; у договорі обмежені права лізингоодержувача до вчинення дій на захист при неналежному виконанні умов правочину лізингодавцем й звуженні обовязків останнього; відповідач не мав права здійснювати діяльність, повязану із фінансовим лізингом без одержання відповідної ліцензії.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати вказаний договір фінансового лізингу недійсним.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 21 лютого 2012 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» й ОСОБА_2

Стягнуто із ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Не погодившись з рішення суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав неправильного застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що не погоджується із судом першої інстанції в тому, що договір мав бути посвідчений нотаріально.

При цьому посилається на те, що між сторонами не було укладено договір найму (оренди ) транспортного засобу, який передбачає нотаріальне посвідчення, а договір фінансового лізингу, який в даному випадку такого посвідчення не потребує.

Крім того, відповідач вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вважає, що позивач, підписавши договір, свідомо погодився виконувати всі умови договору, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов; крім того, даний договір не потребує нотаріального посвідчення в силу спеціального законодавства, що регулює лізинг..

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2012 року між позивачем ОСОБА_2 та ТОВ «Порше Лізинг Україна» укладено договір про фінансовий лізинг № 00004387.

За умовами договору ОСОБА_2 одержав від ТОВ «Порше Лізинг Україна» обєкт лізингу транспортний засіб типу VW Passat B7 1,8 І TSI (номер шасі: WVWZZZ3CZCP047473) 2011 року випуску, на умовах лізингу: вартість обєкту лізингу еквівалент 43 052 доларів США; авансовий платіж еквівалент 10 763 доларів США; обсяг фінансування еквівалент 32 289 доларів США; залишкова вартість еквівалент 00 доларів США; кількість платежів 60; строк лізингу 60 місяців; лізинговий платіж еквівалент 907 доларів 11 центів США; адміністративний платіж еквівалент 645 доларів 78 центів США.

27 лютого 2012 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало ОСОБА_2 зазначений транспортний засіб, вартість обєкту лізингу склала 345 707 грн. 56 коп., авансовий платіж 86426 грн. 89 коп., обсяг фінансування 259 280 грн. 67 коп., залишкова вартість 0 грн., щомісячний платіж 7284 грн. 09 коп., адміністративні витрати 0 грн.

Акт приймання-передачі підписаний ТОВ «Порше Лізинг Україна», ТОВ «Атлант М Лепсе» та ОСОБА_2

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір від 21 лютого 2012 року, нотаріально посвідчено не було. У звязку із цим зазначений договір є нікчемним з моменту його укладання.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що при складенні оспорюваного правочину та формулюванні його умов відповідачем ТОВ «Порше Лізинг Україна» не були в повній мірі дотримані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, враховуючи положення статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі 6-2766цс15.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що діючим законодавством не вимагається нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору є помилковими і ґрунтуються лише на власному тлумаченні відповідачем вимог законодавства . До нотаріуса сторони за посвідченням такого договору не звертались, нотаріус їм у посвідченні договору не відмовляв. З врахуванням наведеного, судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що оспорюваний договір є нікчемним, і відповідні доводи апеляційної скарги про те, що для даного договору закон вимагає дотримання простої письмової, а не нотаріальної форми, вважає безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду в частині визнання умов договору несправедливими, судова колегія з цими доводами також не погоджується і вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку в цій частині.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Ця правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі 6-2766цс15 і є обовязковою для застосування судами.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи про несправедливість положень оспорюваного договору щодо обмеження прав споживача стосовно виконавця, третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); - встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; - надання можливості продавцю (виконавцю) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; - надання продавцю (виконавцю) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд; - визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві й надання продавцю (виконавцю) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Встановивши ці обставини, суд дав їм належну правову оцінку щодо невідповідності статті 18 Закону «Про захист прав споживачів, що є підставою для визнання договору лізингу недійсним.

Також колегія суддів погоджується з тим, позивачу, як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України).

Згідно з пунктом 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

При складенні оспорюваного правочину та формулюванні його умов відповідачем ТОВ «Порше Лізинг Україна» не були в повній мірі дотримані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання апелянта щодо порушення судом норм процесуального права, оскільки ухвалення заочного рішення не вплинуло на його правильність.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про задоволення позову, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

/

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді