У х в а л а

09 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 06 жовтня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД», третя особа - ОСОБА_5, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а :

Московський районний суд м. Харкова рішенням від 18 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 жовтня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 02 березня 2017 року залишила рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

23 травня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 06 жовтня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), положень Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах цих норми матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого і 13 квітня 2016 року та 26 квітня 2017 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовані вказані норми матеріального права. На підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, вона посилається на постанови Верховного Суду України від 22 і 29 січня, 02 липня 2014 року та 24 червня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 02 березня 2017 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, оскільки статтею 117 КЗпП України не передбачена відповідальність у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати після ухвалення рішення суду, яким вже вирішено питання такої відповідальності.

Разом з тим в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявницею для порівняння, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- що, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати незалежно від її нарахування роботодавцем та відшкодування моральної шкоди в силу вимог статті 2371 КЗпП України (ухвала від 24 лютого 2016 року);

- що, суд касаційної інстанції направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термів її виплати, з підстав порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справ, що мають значення для правильного їх вирішення (ухвала від 13 квітня 2016 року);

- що, механізм здійснення розрахунку при звільненні працівника визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень цього Порядку (ухвала від 26 квітня 2017 року).

Таким чином, правові висновки суду касаційної інстанції, викладені в наведених ухвалах та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, що позбавляє Верховний Суд України можливості установити неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

У постановах Верховного Суду України, на які також посилається заявниця, містяться такі висновки:

- що, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При цьому невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права (постанова від 22 січня 2014 року);

- що, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова від 29 січня 2014 року);

- що, порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти (постанова від 02 липня 2014 року);

- що, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова від 24 червня 2015 року).

Отже, рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву та зазначені постанови Верховного Суду України, постановлені у справах з різними фактичними обставинами, що не свідчить про невідповідність ухвали суду касаційної інстанції від 02 березня 2017 року викладеним у постановах Верховного Суду України від 22 і 29 січня, 02 липня 2014 року та 24 червня 2015 року висновкам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД», третя особа - ОСОБА_5, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 06 жовтня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк