Справа № 323/1727/17
Провадження №2/323/619/17
У х в а л а

"22" червня 2017 р.

Суддя Оріхівського районного суду Запорізької області Смокович М.В.,розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжгаз», третя особа: Управління соціального захисту населення Оріхівської райдержадміністрації про захист прав споживача та скасування акту-розрахунку необлікованого (донарахованого) обєму (обсягу) газу і його вартості, -

В С Т А Н О В И В:

20.06.2017 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшла вказана позовна заява.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми процесуального права, що регулюють відносини щодо відкриття провадження у цивільній справі, суддя прийшов до такого.

До позовної заяви не доданий документ на підтвердження сплати судового збору. При цьому позивач вказує на те, що звільнений від його сплати в силу ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак з цими доводами позивача погодитись не можна, а позовна заява підлягає залишенню без руху, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону України № 3674-VI від 08.07.2011 року, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

До 01.09.2015 року була чинною редакція Закону України «Про судовий збір», у п. 7 ч. 1 ст. 5 якого дублювалась норма, передбачена ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

З 01.09.2015 року набула чинності нова редакція Закону України «Про судовий збір», в якій відсутня норма про звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав.

При вирішенні розбіжності між вказаними законодавчими актами слід керуватись Законом України «Про судовий збір» у чинній редакції, оскільки він є спеціальним нормативно-правовим актом з питань обчислення, сплати, звільнення від сплати, повернення судового збору, а також з огляду на те, що він набув чинності пізніше у часі, ніж Закон України «Про захист прав споживачів».

На цій правовій позиції ґрунтується відповідна практика Верховного Суду України (наприклад, в ухвалі ВСУ від 21.04.2016 року у справі № 6-756ц16).

В постанові ВСУ від 30.11.2016 року у справі № 6-1121цс16 сформульовано такий правовий висновок.

За загальними правилами цивільного судочинства (статті 79, 119, 297, 328, 358 ЦПК України) судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скаргу чи заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

При цьому судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції.

Обовязок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір це процесуальний обовязок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.

Відповідні зміни в сфері регулювання оплати судового збору відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» (далі Закон № 484-VІІІ). Цим Законом суттєво змінено ставки судового збору (стаття 4 Закону України «Про судовий збір»), зокрема й підвищено розмір ставок за подання касаційних скарг, а також одночасно значно скорочено перелік субєктів, які звільняються від оплати судового збору (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»). Закон № 484-VІІІ набрав чинності з 1 вересня 2015 року.

З 1 вересня 2015 року категорії пільговиків звужені. Так, споживачі від сплати судового збору не звільняються.

Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Наведені норми процесуального права дозволяють сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.

Відповідно до частини четвертої статті 2 ЦПК України закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Зазначене правило, закріплене і в статті 58 Конституції України, за якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, що однозначно розуміється як початок дії закону з моменту набрання ним чинності і припинення з утратою чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України Рішенням від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 конкретизував зазначений принцип, указавши, що положення частини першої статті 58 Конституції України щодо «незворотності» дії законів та інших нормативно-правових актів необхідно розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

При цьому суд зазначив, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може передбачатися шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Для процесуального закону це означає, що діє в часі той процесуальний закон, на момент та час дії якого вчиняється процесуальна дія.

Відносно змін у статті 5 Закону України «Про судовий збір» щодо кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, це означає, що звуження законом кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, не може бути підставою для покладення на цих осіб обов'язку зі сплати судового збору після вчинення процесуальної дії, зокрема після відкриття провадження.

Водночас зазначена норма не передбачає продовження дії прав, які діяли раніше.

Під час вчинення процесуальних дій, які вимагають сплати судового збору (при забезпеченні доказів, при апеляційному чи касаційному оскарженні), пільги зі сплати судового збору мають визначатися на момент вчинення певної процесуальної дії.

З огляду на зазначене можна дійти висновку про те, що процесуальний закон визначає свою дію в часі саме за часом вчинення відповідних процесуальних дій.

За таких умов Закон України «Про судовий збір» має застосовуватися в редакції, яка діяла на момент вчинення певної процесуальної дії.

Стаття 4 Закону України «Про судовий збір» встановлює розміри ставок судового збору.

Судовий збір виконує компенсаційну функцію, і положення статей 4, 5 Закону України «Про судовий збір» слід розглядати в системному взаємозвязку з положеннями процесуального закону щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини третьої статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Стягнення з відповідача розміру судового збору за позовами позивача, якого звільнено від сплати судового збору, свідчить, що розмір судового збору визначається за правилами, встановленими статтею 4 Закону України «Про судовий збір» на момент пред'явлення відповідного позову.

У звязку з цим суд не бере до уваги посилання представника позивача на ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Відповідно до ч. 5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору в розмірі, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно до п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється ставка судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 640,00 грн.

Таким чином, позивачу необхідно сплатити судовий збір за подання до суду позовної заяви немайнового характеру у розмірі 640,00 грн. та надати суду оригінал відповідної квитанції.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 121 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжгаз», третя особа: Управління соціального захисту населення Оріхівської райдержадміністрації про захист прав споживача та скасування акту-розрахунку необлікованого (донарахованого) обєму (обсягу) газу і його вартості, залишити без руху.

Запропонувати позивачу усунути недолік, допущений при поданні позовної заяви, а саме надати суду оригінал документу про сплату судового збору в порядку і розмірі, передбаченому чинним законодавством України.

Надати позивачу строк для усунення недоліків не пізніше пяти днів, починаючи з дня отримання копії цієї ухвали позивачем або її представником.

Копію ухвали направити позивачу та її представнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_2