Категорія 5Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Марчук В.С., Оніщука В.В., секретар - Агеєва Г.В., за участі: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 та представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, розподіл майна, визнання права власності, усунення перешкод в користуванні майном, -

встановила:

В червні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому, відповідно до остаточних позовних вимог, просив: встановити факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 31 грудня 2003 року по 7 червня 2013 року; розділити спільне сумісне майно, яке належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності; визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 111,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0529 га в м. Вінниці; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку; визнати за позивачем право власності на майно: котел електричний «Protherm» - 8100 грн., котел газовий «Vailand» - 15000 грн., пароочисник «KARCHER» - 2500 грн., мийку «KARCHER» - 2800 грн., електрообігрівач «Термія» - 1 шт. - 450 грн., морозильну камеру «Атлант» - 3000 грн., фотоапарат «CANON» - 1 шт. - 1400 грн., електролічильник багато тарифний - 2400 грн., електронасос для води -1600 грн., котел опалювальний «Solitar» - 15000 грн., палатку кемпінгову «Together 4P» - 1914 грн., набір кухонних меблів -12000 грн., м'які шкіряні меблі (куточок) у вітальні - 9000 грн., телевізор «Philips»- 5000 грн., кінотеатр «YAMAHA»- 10000 грн., пилосос «DYSON» - 4200 грн.; визнати за відповідачем право власності на майно: телевізор «Соні -Тринінтон» - 3500 грн., телевізор «LG» - 1000 грн., електродуховка FT8501/НА - 3500 грн., електрообігрівач «Термія» - 1 шт. - 450 грн., фотоапарат «CANON» - 1 шт. - 1400 грн., посудомийна машина виробник «Ariston» - 4200 грн., ноутбук «ACER» - 4200 грн., набір меблів у дитячій кімнаті - 12000 грн., меблі у спальні (ліжко, шафа, крісло, комп'ютерний стіл) - 10000 грн.; усунути перешкоди в користуванні садовим будинком шляхом зобов'язання відповідача надати позивачу дублікат ключів від вхідних та інших дверей будинку та прибудинкової огорожі; зобов'язати ОСОБА_2 повернути позивачу особисті речі: крісло офісне «Леон» вартістю 1119 грн., перфоратор «Деккер» вартістю 529 грн., чоловічий золотий ланцюжок та чоловічий золотий браслет вартістю 14000 грн., а також залишені на зберігання особисті гроші в сумі 12000 доларів США; визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 529 кв.м. за кадастровим номером НОМЕР_1 яка розташована на території Вінницької міської ради, в АДРЕСА_2

Позов мотивовано тим, що з грудня 2003 року до червня 2013 року позивач та відповідач проживали однією сім'єю як чоловік і дружина, без державної реєстрації шлюбу.

Шлюб позивача з попередньою дружиною - ОСОБА_6 розірвано 30.05.2007 року, хоча фактично шлюбні відносини з нею припинено 16.05.2003 року.

В жовтні 2012 року позивач запропонував ОСОБА_2 підписати нотаріально посвідчений договір про поділ часток у спільному майні, однак вона від укладення договору стала ухилятись, а на початку травня 2013 року забрала оригінали документів на будинок та земельну ділянку, а також належні позивачу особисті цінні речі, а саме: золотий ланцюжок, браслет, інші предмети та переїхала до батьків.

За час спільного проживання у сторін склались усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме: ними велося спільне господарство, придбавали спільне майно, приймали гостей, спільно виховували та піклувались про неповнолітню дочку відповідача від першого шлюбу - ОСОБА_7.

За час спільного проживання сторони набули майно, яке є їх спільною сумісною власністю. В період спільного життя з відповідачем, позивачем, за свої особисті кошти, але в інтересах сім'ї було придбано майно, яке за згодою відповідача оформлялось на неї, оскільки позивач, як підприємець, укладав угоди, які несли певні господарські ризики. Зазначене стосується і побудованого позивачем за особисті кошти садового будинку.

Як зазначає позивач, до складу спільного сумісного майна сторін входять: земельна ділянка загальною площею 0,0529 га, що розташована у АДРЕСА_2 та побудований на вказаній земельній ділянці садовий будинок загальною площею 111,1 кв.м., а також зазначений перелік побутової техніки орієнтовною вартістю 89214 грн.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного позивач вважає, що набув право власності на 1/2 частку у спільному майні, що підлягає поділу.

09 червня 2013 року позивач не зміг потрапити в будинок, оскільки відповідач замінила замок на вхідних дверях. Зазначений факт зафіксований викликаними працівниками міліції. В будинку залишились цінні речі, гроші та інше майно, подальша доля якого позивачу на даний час невідома.

Зважаючи на викладене позивач звернувся до суду для захисту своїх прав.

Справа неодноразово переглядалась судами.

Так, Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2015 року позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 10 червня 2007 року по 7 червня 2013 року. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку спірного житлового садового будинку. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку спірного житлового садового будинку. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_5 садовим будинком шляхом надання позивачу дублікатів ключів від вхідних та інших дверей будинку та прибудинкової огорожі. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14.01.2016 року скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2015 року в частині пред'явлених позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки та ухвалено в цій частині нове рішення, яким: встановлено факт спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 31.12.2003 року по 7 червня 2013 року. Визнано за ОСОБА_5 право на 1/2 частку спірної земельної ділянки. В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14 січня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задоволити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, невірним є висновок суду про ненадання позивачем доказів на підтвердження проживання сторін однією сім'єю у період з 31 грудня 2003 року до 7 червня 2013 року, суд не врахував покази свідків та докази, які підтвердили факт проживання сторін однією сім'єю, судом проігноровано докази у справі, які підтверджують купівлю позивачем спірної земельної ділянки та будування ним житлового будинку, хибним є висновок суду про самостійне будівництво ОСОБА_2 будинку, судом не взято до уваги надані чеки, які підтверджують купівлю ОСОБА_5 спірного майна.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, розглянувши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, позивач та відповідач познайомились в 2003 році, після чого підтримували стосунки.

13 червня 2005 року розірвано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30.05.2007 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки серії ВЕМ № 707597 від 05.03.2007 року, ОСОБА_2 купила земельну ділянку площею 529 кв.м., яка розташована на АДРЕСА_2. Вартість земельної ділянки - 46055,00 грн.

11 квітня 2007 року ОСОБА_2 оформила на своє на її ім'я право власності на землю, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, і 26 липня 2007 року ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3

В 2007 році на спірній земельній ділянці розпочалось будівництво спірного будинку, який 30.05.2008 року був зданий в експлуатацію, а 19.06.2008 року ОСОБА_9 отримала свідоцтво про право власності на будинок.

Проти вказаних обставин сторони не заперечували.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, взявши до уваги висновки Вищого спеціалізованого суду України при розгляді касаційної скарги ОСОБА_2, дійшов до висновку, про відсутність законних підстав для встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період вказаний у позові, оскільки кожна із сторін протягом даного строку перебували в іншому зареєстрованому шлюбі, і крім цього, позивач не довів належними та допустимими доказами обставини викладені у позові.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ст.. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 13.07.2016 року звернув увагу, на умови, за яких можуть бути застосовані норми ст. 74 СК України. При застосуванні ст.. 74 СК України, слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі між собою та між ними склалися усталенні відносини, що притаманні подружжю.

ОСОБА_5 звертаючись з позовом до суду керувався нормами саме ст. 74 СК України, стверджуючи про шлюбні відносини з відповідачем без їх реєстрації в період з 31.12.2003 року по 07.06.2013 року.

Розглядаючи обставини в хронологічному порядку, встановлено, що ОСОБА_2 в 2003 році познайомилась з ОСОБА_5 і між ними, як чоловіком і жінкою, склались певні стосунки.

В червні 2005 року ОСОБА_2 розлучилась з своїм чоловіком - ОСОБА_8 (свідоцтво про розірвання шлюбу а.с. 239 т.2). Шлюб між ОСОБА_5 та його дружиною - ОСОБА_6 рішенням суду розірвано 30.05.2007 року. Рішення суду набрало законної сили 10.06.2007 року (а.с. 37 т.2).

Таким чином, в період з 2003 року по 2005 рік в шлюбі перебувала відповідач, а до 10.06.2007 року в шлюбі перебував позивач, а тому, враховуючи вимоги ст. 74 СК України, встановлювати факт проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2003 року по червень 2007 року не можливо.

Судами встановлено, що спірна земельна ділянка була придбана ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу 05 березня 2007 року, коли ОСОБА_5, перебував в шлюбі з ОСОБА_6, тобто, в період коли неможливо встановити факт проживання однією сім'єю, а від так, і поділити спірну земельну ділянку, як спільну сумісну власність на підставі ст. 74 СК України.

Суд першої інстанції правильно застосував правові позиції, викладені у Постановах Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 та від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12.

Колегія суддів вважає, що вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю підлягають розгляду та дослідженню в період з 10.06.2007 рік по 2013 рік - після розлучення ОСОБА_5 зі своєю дружиною.

Саме в цей період закінчилось будівництво спірного будинку на спірній земельній ділянці.

Вимоги про поділ спірного будинку, як спільної сумісної власності, слід розглядати теж в рамках ст. 74 СК України, тобто необхідно встановити, що позивач і відповідач проживали у фактичних шлюбних відносинах в період придбання у власність спірного майна, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Лише після встановлення цього можливо вирішувати питання поділу спільної сумісної власності.

В обґрунтування того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 поживали однією сім'єю позивач посилається на показання свідків, на фотографії, які, на думку позивача, підтверджують вказані обставини, та матеріали перевірки працівниками міліції звернень ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на неправомірні дії один одного, в поясненнях яких відповідач та позивач називають один одного цивільним чоловіком та жінкою та стверджують про фактичні шлюбні відносини.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, виклавши в своєму рішення свідчення свідків, оглянувши надані позивачем фотографії та дослідивши пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_5, які вони надавали працівникам міліції, надав цим доказам належну оцінку.

Так, колегія суддів вважає, що необхідно критично ставитись до показань свідків, оскільки одні з них стверджують лише про дружні стосунки, які склались між позивачем та відповідачем, інші ж стверджують про стосунки, які схожі на шлюбні відносини. При цьому, жоден з свідків не зміг з впевненістю стверджувати саме про сталі відносини між позивачем та відповідачем як чоловіка та дружиною. Всі свідки стверджують лише про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 разом проживали в різних місцях (в квартирі та в будинку), разом проводили різні святкування, що ОСОБА_5 представляв ОСОБА_2 своїм друзям, як свою дружину, що він займався пошуками земельної ділянки для будівництва та приймав участь в будівництві спірного будинку.

Однак, колегія суддів вважає, що цих свідчень не достатньо для встановлення, того, що позивач разом з відповідачем вели (крім будівництва) спільне господарство, що вони були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет.

Колегія судді бере до уваги, те, що спільних дітей у позивача та відповідача не має. ОСОБА_5 після розлучення з ОСОБА_6 не виявив бажання одружитись з ОСОБА_2, яка бажала цього. Жоден з них не виступав поручителем при укладанні кредитних договорів, що стверджувало б про взаємні права та обов'язки. Також не встановлено, факти придбання ними іншого цінного майна. Не встановлено способи піклування один про одного та піклування про дітей кожного з них.

Навпаки, в договорах найму транспортного засобу, які були укладені ОСОБА_6 з ТОВ «Енергетична компанія «Біотерм» і були посвідченні нотаріально, повідомив наймачу той факт, що вказані транспортні засоби не перебувають у спільній сумісній власності подружжя і є особистою власністю наймодавця, (а.с.46,48). Даний факт підтверджує, що ОСОБА_5 не сприймав ОСОБА_2 як свою дружину, згода якої, відповідно до норм СК України, повинна бути надана при розпорядженні цінним майном подружжя.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_5, маючи намір поділити спільне сумісне майно, не виявив бажання розподілити і обов'язки ОСОБА_2 - за кредитним договором укладеним в 2007 році (а.с.95 т.1) та за договором позики від 03 березня 2006 року (період, коли ОСОБА_2 вже була розлучена) (а.с.93). Судом не встановлено, що ОСОБА_5 допомагав погашати заборгованість за вказаними договорами, що також стверджує про відсутність взаємних обов'язків які, зазвичай, несуть подружжя.

Твердження ОСОБА_5 про те, що він особисто вів пошук земельної ділянки для майбутнього будівництва, та фактично він побудував цей будинок є безпідставними, оскільки, по-перше, суду не надано жодного належного доказу на підтвердження цих обставин, по-друге, позивач, будучи в зрілому віці, будучи двічі одружений, розумів значення своїх дій, оформлюючи земельну ділянку та будинок на ім'я ОСОБА_10, та усвідомлював наслідки цих дій.

Перешкод, які б не давали можливості ОСОБА_5 оформити спірне майно як спільну часткову власність, судом не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Також, на підтвердження одноособового будівництва ОСОБА_5, останній надав ряд накладних, які підтверджують купівлю будівельних матеріалів. Однак, дослідивши їх, встановлено, що ці накладні підтверджують купівлю будівельних матеріалів з 21.03.2008 року по 30.05.2008 року, хоча будівництво розпочалось в 2007 році (що не заперечував позивач), і розпочалось з купівлі цегли керамічної на спеціалізованому підприємстві «Керамік» та бетону в ВАТ ОЗ ЗБВІК, у необхідній для цього кількості.

В свою чергу, твердження ОСОБА_2 щодо придбавання земельної ділянки нею та будівництво нею будинку, в т.ч. джерело коштів для цих цілей, суд вважає обґрунтованими, оскільки підтверджуються відповідними доказами, які описані судом першої інстанції, і які підтверджують час придбання земельної ділянки та будівельних матеріалів для будівництва спірного будинку (а.с.236-238 т.2).

Також, колегія суддів погоджується з мотивацією рішення суду першої інстанції в частині того, що фотографії, які ОСОБА_5 надав як доказ спільного проживання з ОСОБА_2, як чоловіка з дружиною, не підтверджують того, що між позивачем та відповідачем склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Навпаки, колегія суддів вважає, що на даних фотографіях зображено лише спільний відпочинок позивача та відповідача та різного роду святкування, що не є визначальним для вирішення вимоги позову про встановлення факту на користь позивача.

Посилання ОСОБА_5 на пояснення ОСОБА_2, які вона надавала при її зверненні в правоохоронні органи, в яких вона називала його своїм цивільним чоловіком, колегія суддів не бере до уваги, приймаючи до уваги пояснення ОСОБА_2 в судовому засіданні, яка пояснила, що вона вважала його своїм цивільним чоловіком, бажала одружитись з ним, в зв'язку з цим розлучилась з своїм чоловіком. Тобто, це були її оціночні судження при тій ситуації, яка склалась на той час в їх стосунках.

Колегія суддів, бере до уваги, те, що ОСОБА_5 після розлучення зі своєю дружиною в 2007 році не виявив бажання одружитись з ОСОБА_2, яка мріяла про це, що підтверджує автономність кожного з них в їх стосунках.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, на те, що ОСОБА_2 у своїх поясненнях, які надавала працівнику правоохоронного органу, підтвердила, що в них не було спільного бюджету, оскільки кожен з них заробляв та витрачав зароблене по-своєму, що ОСОБА_5 коштів ні їй, ні її дочці не виділяв, що всі комунальні послуги та за продукти харчування сплачує вона. Під час розгляду справи тверджень ОСОБА_2 позивач не спростував.

В зв'язку з тим, що позивач не довів, перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах з ведення спільного господарства, побуту та бюджету, тобто однією сім'єю без перебування у шлюбі між собою, дана вимога не підлягає до задоволення, і до цього висновку дійшов суд першої інстанції.

Колегія суддів, з мотивів описаних вище, дійшла висновку, що підстав задовольнити вимоги позову про поділ спірного майна, як спільної сумісної власності, на підставі ст. 74 СК України, не має, оскільки ця вимога є похідною від вимоги про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, і яка є необхідною умовою для цього, а мотиви апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Статтею 308 ЦПК України передбачено, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу ї залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підпис/ /підпис/

Згідно з оригіналом: