Ухвала

іменем україни

14 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Львівська міська рада, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про усунення перешкод та зобов'язання не чинити дії, які порушують права за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із вищезазначеним позовом, у якому просили усунути перешкоди у проведенні робіт із відновлення цілісності огорожі земельної ділянки по АДРЕСА_1, зобов'язавши відповідачів демонтувати самовільно встановлену хвіртку в огорожі земельної ділянки та не перешкоджати їм (позивачам) у проведенні робіт із відновлення цілісності огорожі земельної ділянки за вказаною вище адресою.

На обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що вони на підставі договору оренди землі від 31 жовтня 2014 року користуються земельною ділянкою по АДРЕСА_1. Тривалий час відповідачі, які є їх сусідами, без будь-яких узгоджень, використовують їх орендовану земельну ділянку для проходу та виходу від їхнього будинку на АДРЕСА_1, не дивлячись на те, що межі їх земельної ділянки по АДРЕСА_1 виходять на АДРЕСА_1, однак відповідачі не використовують її для цього.

На прохання демонтували самовільно встановлену хвіртку, встановлену в огорожі їх (позивачів) земельної ділянки, відповідачі відмовляються, зазначивши, що такий прохід забезпечує їх доступ до комунікаційних та інженерних споруд для обслуговування їх будинку.

Враховуючи наведені вище обставини та посилаючись на ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 103, 125, 152, 158 ЗК України, просили позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не чинити перешкод ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у проведенні робіт з відновлення цілісності огорожі земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 демонтувати хвіртку, встановлену в огорожі земельної ділянки, по АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю не відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України,власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Судом установлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка по АДРЕСА_1

Ухвалою Львівської міської ради від 26 грудня 2013 року № 3021 «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок на місцевості і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_10 передано земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1, площею 1000 кв. м, у власність, із кадастровими номерами НОМЕР_3, площею 381 кв. м, та НОМЕР_4, площею 111 кв. м - передано в оренду строком на 10 та 5 років відповідно.

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_8 є співвласниками будинку № 19 по АДРЕСА_1. Ухвалою Львівської міської ради від 10 липня 2014 року № 3693 «Про затвердження громадянам документацій із землеустрою і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» (п. 14 додатку) відповідачам передано у спільну сумісну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м, кадастровий номер НОМЕР_2, для обслуговування житлового будинку, а земельна ділянка за цією ж адресою з кадастровим номером НОМЕР_5, площею 312 кв. м, передана для обслуговування житлового будинку на умовах оренди строком на 5 років.

Технічна документація на вказані земельні ділянки розроблялась та погоджувалась із існуючою межею та межовими знаками із земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Як вбачається із збірного кадастрового плану, кадастрового плану, схем встановлення меж земельних ділянок АДРЕСА_1 у м. Львові в натурі (на місцевості) та описів меж землекористування, схем їх розмежування та інших графічних документів, вказані земельні ділянки розмежовані огорожею - металевою сіткою, межа частково проходить по стіні розташованих будівель. Серед межових знаків спірна хвіртка відсутня. Межа земельної ділянки № 21 по АДРЕСА_1, яка належить позивачам згідно вказаних документів, цілісно огороджена.

Згідно з актом ЛКП «Дністер» від 09 грудня 2014 року при проведенні огляду меж земельної ділянки будинку № 21 на АДРЕСА_1, комісією виявлено влаштовану хвіртку з поштовою скринькою № 19, через яку проходять мешканці будинку № 19 по земельній ділянці, яка належить мешканцям будинку АДРЕСА_1. Комісією ЛКП «Дністер» встановлено, що по АДРЕСА_1 з правої сторони встановлена тимчасова металева сітка, а з лівої сторони - вільна ділянка, де можливо встановити вихід з АДРЕСА_1, також є можливість встановлення окремого входу (виїзду) з вул. Врубеля.

Звертаючись до суду, позивачі посилались на те, що відповідачі без згоди та всупереч їх волі, через встановлену у межі між суміжними земельними ділянками хвіртку, проходять по земельній ділянці будинковолодіння № 21 на АДРЕСА_1, тобто використовують цю хвіртку для виходу на вулицю загального користування через їх земельну ділянку, хоча мають два власних виходи - безпосередньо з АДРЕСА_1 та вул. Врубеля.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами чиняться позивачам перешкоди у користуванні їх земельною ділянкою та у відновленні цілісності огорожі.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у позові, дійшов висновку про те, що необхідність користування спірною хвірткою обумовлена законодавчо встановленим обов'язком обслуговування власного житлового будинку та утримання його у належному технічному стані. При цьому, суд послався на наявність між сторонами земельного сервітуту.

Проте із висновками апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (ч. 2 ст. 402 ЦК України).

Напорушення зазначених норм як матеріального, так і процесуального права висновки апеляційного суду про наявність між сторонами земельного сервітуту не підтверджуються належними, достовірними доказами (ст. ст. 57, 58 ЦПК України ).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України судові рішення не можуть бути основані на припущеннях.

Апеляційний суд на зазначене вище уваги не звернув, помилково застосував до спірних правовідносин норми ст. ст. 395, 396, 401 та 402 ЦК України, не звернувши увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази реєстрації за відповідачами такого земельного сервітуту.

Частиною ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_14 до ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та скасування договору оренди.

Судами під час розгляду справи встановлено, що згідно з витягом із протоколу узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 17 травня 2013 року № 76 комісія за зверненням ОСОБА_3 та ОСОБА_6 погодила межу між земельними ділянками будинковолодінь № № 19 та 21 по АДРЕСА_1 по фактичному користуванню, відповідно до актів обстеження від 17 лютого 2013 року та показу меж земельної ділянки у м. Львові по АДРЕСА_1 по лінії Г-А (акт1) по лінії Б-В (акт 2).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року у зазначеній вище справі. При цьому, суд касаційної інстанції виходив із того, що межа земельних ділянок за зверненням обох сторін погоджена у встановленому порядку комісією для вирішення земельних спорів.

Проте на порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, зазначених вимог закону не врахував, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідив і не оцінив доводи позивачів та дійшов передчасного висновку про відмову у позові.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик