АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/440/17-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/1314/К/17 Зімін М.В.
Категорія № 55 (І ) Доповідач Бондар Я.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретаря: Борщ А.А.

за участю: представника відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»- Громко Наталі Володимирівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення недоплаченої вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки при розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» ( надалі - ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення недоплаченої вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період з 20.02.1984 року по 08.07.2013 року, тобто протягом 26 років працював електрослюсарем та гірничоробітником на шахті «Орджонікідзе» ПрАТ «ЦГЗК». 08 липня 2013 року звільнений за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. У січні 2017 року дізнався, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, передбачених колективним договором. Після уточнення позовних вимог просив суд стягнути з відповідача недоплачену одноразову допомогу у розмірі 6193,80 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09.07.2013 року по 09.01.2014 року у розмірі 34224,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_4 вихідну допомогу в розмірі 6193,80 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 23436 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПрАТ «ЦГЗК», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зокрема вважає, що судом не враховано, що до 2001 року позивач працював на ш.ім.Орджонікідзе, яка була структурним підрозділом Криворізького державного залізорудного комбінату, тому безпідставно визначено обсяг роботи на підприємстві ПрАТ «ЦГЗК»більше 20 років.

Судом помилково не застосовано до позовних вимог положенняст.233 КЗпП України, що до наслідків пропуску строку позовної давності позивачем, не врахувавши, що одноразова допомога при звільненні не є різновидом заробітної плати. Вважає, що визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку не відповідає співмірності із розміром невиплаченої одноразової допомоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_4 у період з 20.02.1984 року по 08.07.2013 року перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ЦГЗК» та працював електрослюсарем та підземним гірничоробітником шахти «Орджонікідзе» (а.с.6-10).

Згідно наказу №272 від 08 липня 2013 року ОСОБА_4 звільнений у зв'язку із виходом на пенсію ( а.с.10).

Згідно розрахункового листа від 08.07.2013 року ОСОБА_4 при звільненні виплачена допомога при виході на пенсію у розмірі 3096,90 грн. (а.с.11).

Відповідно до довідки ПрАТ «ЦГЗК» за № 267 від 16.02.2017 року, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_4 за два останні місяці перед звільненням травень- червень 2013 року склала: 3096,90 грн., середньогодинна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням склала 23,25 грн. (а.с.37)

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції дійшов висновку, що при звільнені позивачу не виплачена одноразова допомоги при звільнені у трикратного розмірі середнього заробітку, що передбачено колективним договором та Галузевою угодою.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Пунктом 7.10 Колективного договору між Генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК» на 2012-2013 р.р. , діючим на час звільнення позивача ОСОБА_4, передбачена гаранті виплати працівникам при звільненні за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію одноразову допомогу у розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті від 20 і більше років у розмірі - три середньомісячні заробітні плати працівника.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про право позивача на отримання при виході на пенсію одноразову допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат, які згідно розрахункового листа за липень 2013 р. виплачені були не у повному обсязі ( а.с.38).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної карги відповідача стосовно роботи позивача на ш. ім.Орджонікдзе, як підставу не зарахування періоду роботи до загального стажу на підприємстві відповідача. Стаття 36 КЗпП України передбачає, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації дія трудового договору працівника продовжується.

Згідно записів у трудовій книжці позивача згідно договору оренди №1280-14-11/98 від 30.12.1998 року шахта ім. Орджонікідзе прийнята в склад ВАТ «ЦГЗК» з 01 січня 1999 року. Отже, загальний стаж позивача ОСОБА_4 на підприємстві позивача становить більше 20 років.

Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача про застосування до вимог позивача наслідків пропуску строку позовної давності, колегія суддів вважає їх неприйнятними.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України роз'яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз'яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Так, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до Галузевої угоди допомога відноситься до інших виплат, які передбачені її умовами. Виплата одноразової допомоги встановлена додатково при припиненні трудового договору у зв'язку із виходом на пенсію.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що одноразова допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_4у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право відповідно до Галузевої угоди, тому в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до ОСОБА_4відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які йому належать.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Колегія суддів погоджується із вірним висновком суду першої інстанції, що оскільки станом на день звільнення позивача із займаної посади, а саме 08 липня 2013 року, відповідач не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив одноразову допомогу при виході на пенсію, то з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в межах заявлених позовних вимог.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді :