РІШЕННЯ

іменем України

12 червня 2017 рокуСправа №451/446/17
Провадження № 2/451/288/17

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Мулявка О.В.

за участі: секретаря судового засідання Кормилюк Т.С.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Радехів справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2017 року до суду із позовною заявою звернувся ОСОБА_2, відповідно до вимог якої, просить встановити факт прийняття спадщини, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року та визнати за ним право власності на земельну ділянку загальною площею 4,9971 га, яка складається із трьох земельних ділянок: площами 4,3560 га, 0,5696 га та 0,0715 га, що виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Барилівської сільської ради Радехівського району Львівської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

В обґрунтування позову посилається на обставини, що після смерті баби ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, залишилася спадкова маса, у склад якої увійшла земельна ділянка загальною площею 4,9971 га, що складається із трьох земельних ділянок, площами 4,3560 га, 0,5696 га та 0,0715 га, що виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Барилівської сільської ради Радехівського району Львівської області і, які належали спадкодавцю ОСОБА_4 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 виданого 27.04.1999 року, Радехівською районною радою народних депутатів та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_2.

У подальшому, заявник фактично прийнявши спадщину та маючи намір оформити свої права на спадкове майно, звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів, а саме Державного акту на право приватної власності на землю, оскільки такий видано після смерті спадкодавця.

Таким чином, відсутність у позивача оригіналів правовстановлюючих документів, і те, що питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, унеможливлює реалізацію його майнових прав.

Із посиланням на норми матеріального та процесуального права, зазначає, що за захистом своїх прав вимушений звертатися до суду.

У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав у повній мірі та надав пояснення аналогічні, викладеним у заяві (а.с.2). Позов просить задоволити.

Відповідач - ОСОБА_3, надавши до суду письмову заяву із визнанням позовних вимог, клопотала про розгляд справи за її відсутності (а.с.23).

Вислухавши пояснення представника позивача та покази свідків, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені окрім іншого факти, зокрема і належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а також факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Згідно фабули позовної заяви, встановлення фактів позивачу необхідне для оформлення спадкових прав (а.с.2).

Так, судом встановлено, що померлій ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року (а.с.6), належала відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 земельна ділянка загальною площею 4,9971 га, яка складається із трьох земельних ділянок: площами 4,3560 га, 0,5696 га та 0,0715 га (а.с.7).

Із наданих представником позивача обґрунтувань у судовому засіданні та даних, викладених у довідці Барилівської сільської ради №64 від 06.03.2017 року вбачається, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року до дня смерті була зареєстрована в АДРЕСА_1

Окрім наведеного, обставини, що ОСОБА_2 проживав із померлою ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, а відповідач - ОСОБА_3 проживала окремо від померлої ОСОБА_4, у судовому засіданні ствердили свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не довіряти показам яких у суду підстав не має.

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Із змісту ч.1 ст.529 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до вимог статей 548 та 549 ЦК УРСР (був чинним на момент виникнення правовідносин) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців із дня її відкриття вчинив одну з дій, передбачених цією статтею: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Тобто, фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права.

Відповідно до вимог статей 1216 та 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відсутність у ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на спадкову масу, унеможливлює реалізацію її спадкових прав у позасудовому порядку.

У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Під час вирішення позовних вимог, судом, окрім іншого, приймається до уваги, що в силу вимог ч.2 ст.31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Положеннями ст.174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В силу вимог ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим у статтях 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд.

Судом встановлено, що відповідач, підписавши заяву про визнання позову (а.с.23), не обмежений у повноваженнях на вчинення зазначеної процесуальної дії.

Судом також встановлено, що визнання відповідачем позову, жодним чином не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачами позову і продовження судового розгляду.

Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,174,209-212,215,256 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задоволити.

Встановити факт, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку загальною площею 4,9971 га, яка складається із трьох земельних ділянок: площами 4,3560 га, 0,5696 га та 0,0715 га, що виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Барилівської сільської ради Радехівського району Львівської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Стягнути із ОСОБА_3, жительки с.Барилів Радехівського району Львівської області на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя АДРЕСА_2 1105 гривень 27 копійок понесених ним судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийМулявка О. В.