Справа № 361/1386/13-ц Головуючий у І інстанції Білик Г. О.
Провадження № 22-ц/780/2966/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 20.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

20 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Сушко Л.П.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3, правонаступником якого є ОСОБА_4, до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2013 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним. Заявлений позов мотивував тим, що з 2007 року він тяжко хворіє діабетом (важка форма), переніс інсульт, неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, проходив реабілітаційні курси лікування у Київській обласній лікарні, у 2009 році був визнаний інвалідом ІІ групи, за своїм станом здоровя потребує постійного стороннього догляду, як фізичного, так і психологічного. Влітку 2011 року він дуже погано себе почував: був підвищений тиск, запаморочення, часта втрата свідомості, з цими скаргами на початку вересня 2011 року він звернувся до лікаря і йому була надана медична допомога та виписані необхідні ліки. В цей час, його дочка ОСОБА_2, користуючись його безпорадним станом, тим, що, знаходячись під дією ліків, він не усвідомлював своїх дій, почала вимагати від нього подарувати їй квартиру, і 28 вересня 2011 року відвезла його до нотаріуса, де він підписав, як згодом йому стало відомо, договір дарування належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1. Договір дарування був підписаний ним в той час, коли він проходив курс лікування, знаходився під дією ліків та не усвідомлював значення своїх дій. Просив визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 28 вересня 2011 року, укладений між ним та ОСОБА_2, недійсним.

17 квітня 2015 року позивач ОСОБА_3 помер і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року до участі в справі як його правонаступника залучено дочку ОСОБА_4

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року позов задоволено, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений 28 вересня 2011 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 4952.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року по цій справі вказано на встановлення судами певних обставин, зокрема, що згідно з умовами договір був укладений за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, однак суд першої інстанції ці обставини залишив поза увагою. З пояснень експерта, які він надавав в судовому засіданні, випливає, що ОСОБА_3 був недієздатною особою, в такому випадку при обґрунтуванні позовних вимог позивач повинна була посилатись на ст. 226 ЦК України, якою передбачено правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою. Фактично єдиним доказом, який суд прийняв до уваги, стали результати проведеної з численними порушеннями судово-психіатричної експертизи; при складанні акту експерти вийшли за рамки питань, поставлених судом, та безпідставно поставили останньому діагноз, хоча суд цього не вимагав. Проведення повторної експертизи піддослідний ОСОБА_3 уникав, в звязку із чим вона не була проведена. При вивченні медичної документації є очевидним, що на момент вчинення правочину ОСОБА_3 був дієздатною особою, яка розуміла значення своїх дій та могла ними керувати. Твердження ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_3 нібито перебував під дією невідомих ліків, наданих йому відповідачем під час вчинення правочину, не відповідає дійсності. Також відсутні докази факту примушення дарувальника до вчинення правочину або вчинення на нього психологічного тиску.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції виходив із того, що висновком судово-психіатричної експертизи, підтвердженим поясненнями експерта в судовому засіданні, встановлено, що ОСОБА_3 під час укладення оскаржуваного договору не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 28 вересня 2011 року ОСОБА_3 подарував своїй дочці ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2, в якій на той час був зареєстрований. Згідно п. 4 договору дарування, дарувальник гарантує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (а. с. 15 т. 1).

Згідно акту комісійної судово-психіатричної експертизи № 175ц від 28 листопада 2013 року, складеного експертами відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне обєднання», ОСОБА_3 страждав під час посвідчення договору дарування на органічне ураження головного мозку із деменцією та тривожно-депресивними розладами. За своїм психічним станом ОСОБА_3 не міг розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними (а. с. 105 106 т. 1).

Відповідачем на спростування даного висновку надано висновок фахівця у галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6 від 11 березня 2014 року, яким здійснено рецензування висновку експертизи та встановлено, що висновки експертів не є науково обґрунтованими, експертний аналіз відзначається очевидною неповнотою, недоліки мають істотний характер і позбавляють експертний висновок доказової цінності. В акті експерти не довели, що ОСОБА_3 станом на 28 вересня 2011 року страждав на тяжкий психічний розлад і не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 129 131 т. 1).

Згідно листа приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 09 квітня 2014 року, ним 28 вересня 2011 року при посвідченні договору дарування було встановлено особу ОСОБА_3, жодних сумнівів, що дарувальник діяв добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, та що він перебував при здоровому розумі та ясній памяті, в нього не виникало (а. с. 185 т. 1).

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2014 року за клопотанням відповідача, яка мала сумнів у правильності висновку експертизи від 28 листопада 2013 року, було призначено повторну комісійну судово-психіатричну експертизу, яка не була проведена в звязку із неявкою під експертного ОСОБА_3, що останній обґрунтовував погіршенням здоровя і знаходженням на лікуванні у медичних закладах, про що надав виписки з історії хвороби (а. с. 196 т. 1, 26, 37 45 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з розясненнями, що містяться в п. 16 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_7 України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на моменту кладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_7 України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» розяснено, що судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

У пункті 17 вказаної постанови розяснено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен зокрема зясувати: повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно з постановою Верховного суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, висновки якого є обовязковими для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно акту комісійної судово-психіатричної експертизи № 175ц від 28 листопада 2013 року, складеного експертами відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне обєднання», ОСОБА_3 страждав під час посвідчення договору дарування на органічне ураження головного мозку із деменцією та тривожно-депресивними розладами. За своїм психічним станом ОСОБА_3 не міг розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином, проведеною у справі експертизою зроблено висновок про абсолютну та беззаперечну неспроможність ОСОБА_3 у момент складання ним договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що акт комісійної судово-психіатричної експертизи № 175ц від 28 листопада 2013 року є належним та допустимим доказом.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на висновок фахівця ОСОБА_8 від 11 березня 2014 року, згідно з яким акт комісійної судово-психіатричної експертизи № 175ц від 28 листопада 2013 року складений з істотними порушеннями, є безпідставними, так як зазначена судово-психіатрична експертиза проведена відповідно до ухвали суду, належними особами, які попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а наведені відповідачем заперечення на даний висновок обґрунтовано судом першої інстанції не взято до уваги, оскільки сам висновок не містить висновку щодо стану психічного здоровя ОСОБА_3 на час складання договору дарування, а є рецензією на висновок судово-психіатричної експертизи. Разом з тим доказів про наділення ОСОБА_6 такими повноваженнями матеріали справи не містять.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року по цій справі вказано, що судами встановлено, що згідно з умовами договір був укладений за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, однак суд першої інстанції ці обставини залишив поза увагою.

Так, дійсно, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено в описовій частині ухвалі від 09 грудня 2015 року, що судами було встановлено такі обставини, однак колегія суддів враховує, що в описовій частині ухвали вказано на те, що встановлено судами першої та апеляційної інстанції, судові рішення яких було скасовано (а. с. 168 т. 2).

Також не можна погодитися із доводами апеляційної скарги в тій частині, що з пояснень експерта, які він надавав в судовому засіданні, випливає, що ОСОБА_3 був недієздатною особою, в такому випадку при обґрунтуванні позовних вимог позивач повинна була посилатись на ст. 226 ЦК України, якою передбачено правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою, оскільки у висновку експертизи посилань на повну недієздатність ОСОБА_3 не вбачається.

Крім того, визнання фізичної особи недієздатною здійснюється судом в порядку, встановленому ст. ст. 236 241 ЦПК України, при цьому рішення про визнання ОСОБА_3 недієздатним в матеріалах справи відсутнє, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо особливого статусу недієздатної особи в цивільному процесі.

Відхиляються колегією суддів також доводи відповідача, що при складанні акту експерти вийшли за рамки питань, поставлених судом, та безпідставно поставили останньому діагноз, хоча суд цього не вимагав, оскільки висновки експертів про те, що ОСОБА_3 страждав на органічне ураження головного мозку із деменцією та тривожно-депресивними розладами, здійснені ними виходячи із аналізу медичної документації, наявної в матеріалах справи, і є підставою для надання обґрунтованої відповіді на питання щодо розуміння піддослідним значення своїх дій та можливості ними керувати.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що на порушення положень Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень судом не було поставлено на вирішення експертизи всіх питань, передбачених у переліку, колегія суддів враховує, що Інструкція та Науково-методичні рекомендації не вимагає зясування всіх питань із наведеного переліку при проведенні експертизи, а тому суд обґрунтовано обмежився лише тими питаннями, які мали значення для вирішення справи по суті.

Крім того, колегія суддів враховує, що заявляючи клопотання про призначення повторної комісійної судово-психіатричної експертизи, відповідач просила поставити на вирішення експертизи аналогічні питання (а. с. 125 т. 1).

Доводи апеляційної скарги, що при вивченні медичної документації є очевидним, що на момент вчинення правочину ОСОБА_3 був дієздатною особою, яка розуміла значення своїх дій та могла ними керувати, є припущеннями відповідача, яка не є спеціалістом у галузі психіатрії, і відхиляються колегією суддів.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Ігнатченко Н.В.

ОСОБА_7