АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі - Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «Банк Форум» про визнання кредитного договору недійсним.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що 26.02.2008 р. між ним та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» укладено кредитний договір № 0039/08/12-N за умовами якого банк надав йому кредит у розмірі 32 000,00 тис. доларів США на придбання двокімнатної квартири.

Посилаючись на те, що під час укладення кредитного договору відповідач порушив приписи Національного Банку України та вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» не надавши йому повної та достовірної інформації про сукупну вартість кредиту, суми абсолютного здорожчання кредиту, а також на ведення банком нечесної підприємницької діяльності, просив суд визнати недійсним зазначений кредитний договір з моменту його укладення.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05.04.2017 р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Справа № 755/2919/17
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6990/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.

Зазначав, що задовольняючи заяву про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції не урахував роз'яснень викладених у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 р. у справі № 6-152цс14, за змістом яких, формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини, а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Вказував на те, що наприкінці червня 2016 р. він звернувся до юриста за консультацією, і тільки з отриманого від нього правового висновку дізнався, що укладений кредитний договір не відповідає вимогам законодавства, а тому вважав, що ним не було пропущено строк позовної давності.

Крім того суд не урахував, що спірний кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не містить відомостей щодо абсолютного значення подорожчання кредиту, детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача та вартості всіх супутніх послуг пов'язаних з одержанням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Суд не надав належної правової оцінки його доводам про те, що ненадання банком позичальнику інформації щодо кінцевої сукупної вартості кредиту було спрямоване на навмисне введення позивача в оману щодо обставин, які впливають на укладення кредитного договору і має на меті отримання банком прихованого прибутку, а відтак є умислом в діях відповідача та підставою для визнання кредитного договору недійсним.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник ПАТ «Банк Форум» просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що її доводи є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском позивачем трирічного строку позовної давності про застосування якого просив представник відповідача.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином застосування позовної давності про сплив якої було заявлено представником відповідача можливо лише за доведеності позовних вимог, оскільки за їх недоведеності суд відмовляє в задоволенні позову по суті.

З урахуванням наведеного суд повинен всесторонньо і повно перевірити доводи і заперечення сторін, і в залежності від встановленого прийняти рішення про застосування позовної давності заявленої стороною за доведеності позовних вимог чи про відмову в задоволенні позову по суті спору.

Суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог процесуального закону, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв'язку зі спливом строку позовної давності заявленого представником відповідача, за відсутності будь-якого обґрунтування доведеності позивачем позовних вимог.

Зазначені порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення, як незаконного та необгрунтованого.

Усуваючи зазначені недоліки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.02.2008 р. між АКБ «Форум» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0039/08/12-N за умовами якого, банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 32 000,00 грн. зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом, строком до 25.02.2028 р.

Перевіряючи твердження ОСОБА_1про невиконання відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», та в порушення ним Правил надання банками України повної та достовірної інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного Банку України від 10.05.2007 р. № 168 ненадання позивачеві повної всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредитування та можливі ризики укладення договору в іноземній валюті, що є підставою для визнання недійсним кредитного договору, колегія суддів вважає такі твердження непереконливими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 7.2 кредитного договору, сторони зафіксували свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, і зобов'язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань, зазначених в цьому договорі.

Цим же пунктом передбачено зазначили, що Умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення цього договору.

Пунктом 2.3 кредитного договорe сторони погодили, що позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 134,00 долари США.

Проценти сплачуються відповідно до п. 2.7 цього договору - щомісячно не пізніше 20-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами (п.2.5 ). Несплата процентів у терміни встановлені п. 2.7 договору є підставою для вимоги дострокового повернення кредиту та дострокового звернення Банком стягнення на заставлене майно та майно, передане в іпотеку.

За несвоєчасне повне або часткове повернення кредитних коштів та несвоєчасну повну або часткову сплату процентів позичальник сплачує неустойку у розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів ( п.4.1).

Таким чином сторони фактично зафіксували розмір сплати щомісячних платежів, п також підстави та розмір нарахування штрафних санкцій за порушення строку та повноти сплати кредитних коштів та процентів за їх користування, а тому сама по собі відсутність в додатках до договору графіку платежів із зазначенням сум погашення основного боргу та процентів за користування кредитом, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, укладаючи оспорюваний кредитний договір в іноземній валюті, позивачу було відомо, що курс національної валюти по відношенню до долара США не є незмінним, що він має тенденцію постійної девальвації, а відтак він усвідомлював можливі ризики та наслідки.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 р. (справа № 6-1341цс15 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. ОбовЧязковою ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Позивач не довів в чому саме він був введений відповідачем в оману.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману, зокрема є такою, якщо під час пропонування продукції споживачеві не надається або надається у нечіткий, незрозумілий, двозначний спосіб інформація для здійснення свідомого вибору.

При укладенні кредитного договору ОСОБА_1 в п.п. 7.2 та 7.7 підтвердив, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору та, що до укладення цього договору він отримав умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому посилання в апеляційній скарзі те, що банк не надав позичальнику повної та достовірної інформації стосовно схем кредитування є безпідставними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку із його недоведеністю.

Зважаючи на викладене та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 р. скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання кредитного договору недійсним, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: