Номер провадження: 22-ц/785/5350/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів Гірняк Л.А., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря Поліхранової Ю.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а:

25 вересня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Малиновського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, по якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання двох дітей у розмірі 5000 грн. щомісячно (а.с. 1-2).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 2 грудня 2015 року позов задоволений частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 727,50 грн., починаючи від 29 травня 2015 року до досягнення дитиною, повнолітнього віку, тобто до 17 березня 2020 року щомісячно, а також на утримання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти у розмірі 1455 грн. до досягнення дитиною, повнолітнього віку, тобто до 12 вересня 2021 року щомісячно; в решті позову відмовлено та вирішено питання про стягнення судового збору з відповідача в дохід держави у розмірі 487,20 грн. (а.с. 28-30).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2017 року залишена без задоволення заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення (а.с. 181-182).

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, 3 травня 2017 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду, по якій просить рішення скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1200 грн. на обох дітей, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин у справі, зокрема, посилаючись на те, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів судом не були враховані всі обставини, що мають істотне значення: відповідач не працевлаштований, має нерегулярний дохід, нова дружина відповідача має вади із здоровям, у відповідача батьки похилого віку, які потребують допомоги, відповідач, через відсутність власного житла, зареєстрований у гуртожитку та орендує квартиру. Крім того, апелянт посилається на те, що позивач отримує державну соціальну допомогу на дитину-інваліда, а також держану соціальну допомогу малозабезпеченій сімї (а.с. 184-186).

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження майнового стану відповідача, а також суд першої інстанції виходив з розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачаються наступні фактичні обставини.

З 18 жовтня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2015 року (а.с. 3-4).

Сторони у справі є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5), та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6), який є дитиною інвалідом, інвалідність встановлена до 18 років, що вбачається з посвідчення (а.с. 10) та медичного висновку від 4 вересня 2015 року (а.с. 11).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Частиною 1 ст. 184 СК України визначено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, оскільки на момент ухвалення рішення, що оскаржується, позивачем не було надано доказів на підтвердження майнового стану відповідача, що також не могло бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції для визначення розміру аліментів було обґрунтовано прийнято до уваги положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», відповідно до якого в 2015 році прожитковий мінімум для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком від 6 до 18 років - з 1 вересня становить 1455 грн. (ст. 7 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоровя, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років.

Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню, суд першої інстанції правильно виходив з того, що батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, та нести відповідні витрати в рівних частках, забезпечуючи їм рівень життя виходячи із мінімального прожиткового мінімуму.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 727,50 грн. щомісячно, що фактично становить половину прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, а також на утримання неповнолітнього дитини-інваліда ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 1455 грн., виходячи з Закону України «Про прожитковий мінімум», за яким мінімум повинен бути достатнім для збереження здоровя.

Обставини того, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції позивач отримувала державну соціальну допомогу на дитину інваліда у розмірі 1033,30 грн. (а.с. 9, 12) враховані, і це не спростовує висновків щодо необхідності стягнення аліментів з відповідача.

Отримання позивачем державної соціальної допомоги не звільняє відповідача від виконання свого батьківського обовязку по утриманню неповнолітніх дітей, на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають.

Апелянтом були надані копії квитанції (а.с. 155-159, 202-203), з яких вбачається, що на протягом березня-грудня 2016 року, лютого, травня та червня 2017 року апелянтом ОСОБА_2 часткові оплати аліментів здійснювались.

Відповідно до розрахунків заборгованості по аліментам державним виконавцем Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області встановлені розміри заборгованості по стягненню аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3: на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, станом на 1 вересня 2016 року у розмірі 21918,88 грн. (а.с. 81) та на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, станом на 1 вересня 2016 року у розмірі 10959,44 грн. (а.с. 83).

Відхиляючи доводи апелянта про його не працевлаштування та відсутності у нього постійного джерела доходу, колегія суддів вважає, що запис у трудовій книжці ОСОБА_2 від 01 жовтня 2006 року про його звільнення з ПМП «Тумен» за власним бажанням (а.с. 48) не підтверджує статус апелянта як безробітного та не доводить факт нерегулярного заробітку апелянта, оскільки доказів присвоєння центром зайнятості апелянту ОСОБА_2 такого статусу відповідно до Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 20 березня 2013 року № 198, апелянтом не надано та у матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач зобовязаний утримувати своїх неповнолітніх дітей, доказів на підтвердження того, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі, що відповідає прожитковому мінімуму встановленого для дитини відповідного віку та ? частини такого прожиткового мінімуму, апелянтом суду не надано, приблизний розмір мінливого доходу апелянтом не зазначений, хоча його представником не заперечувалось, що він працює.

Доводи апелянта про наявність в нього батьків похилого віку (а.с. 49, 50, 51), які не є інвалідами, а також вади із здоровям у січні, лютому та березні 2016 року (а.с. 43, 44-45, 46-47) дружини апелянта (а.с. 42), яка не є інвалідом, що потребує матеріальних витрат на медикаменти (а.с. 161) не звільняють відповідача від обовязку утримувати своїх дітей, а також не впливають на визначений розмір аліментів, надані копії квитанції з аптек не ідентифікують покупця, і через неповідомлення відповідачем про розмір його заробітку протягом місяця будь які висновки з приводу необґрунтованості визначеного судом розміру аліментів будуть носити характер припущення.

Доводи апелянта про оренду ним квартири, на підтвердження чого ним була надана копія договору оренди від 5 липня 2015 року, лише є підтвердженням того, що він може нести витрати на оренду житла, і висновків суду щодо визначення розміру аліментів не спростовує.

Виходячи з наданий доказів на підтвердження надання допомоги відповідачем добровільно, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, коли виник спір, а періодичність цієї допомоги не надає підстав для зменшення розміру присуджених аліментів у вигляді речей, виходячи з наданих доказів (а.с. 154). Крім того, деякі з наданих доказів про перерахунки коштів на рахунок позивача були здійснені після звернення позивача з даним позовом.

З характеристики апелянта ОСОБА_2 вбачається, що він відвідує свого сина у школі, цікавиться його навчанням, допомагає у вихованні та його утриманні (а.с. 153). Дана обставина позивачем не оспорювалось, характеризує його як батька, проте на розмір аліментів не впливає і відповідає вимогам щодо належного виконання батьківських обовязків.

Більш того, розмір аліментів визначений судом станом на грудень 2015 року, справа переглядається в 2017 році, коли ціни не є тотожними порівняно із 2015 роком, що також не може залишатися поза увагою суду.

Таким чином, доводи апелянта не спростовують висновок суду про обов"язок отримувати дітей та не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову і визначений судом першої інстанції розмір аліментів відповідає вимогам розумності, законності та виваженості, з урахуванням доходу кожного із сторін, а також стану здоровя дитини та дитини інваліда, який потребує витрат на утримання.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції було розяснено сторонам що, розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом в порядку ст. 192 СК України зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8