АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3349/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про спадкове право
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Житлового кооперативу «Зоря-239», Виконавчого комітету Харківської міської ради, треті особи - ОСОБА_5, КП «Харківське міське БТІ», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єрмакова Наталія Яківна, про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, визнання заповіту частково недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_4, у жовтні 2015 року звернулась до суду із позовом, в якому просила суд визнати свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1, видане КП «Харківське міське БТІ» за розпорядженням міського голови № 5019 від 05.12.2012 року на ім'я ОСОБА_7, недійсним та скасувати його; визнати заповіт, складений від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 10 січня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єрмаковою Н.Я. та зареєстрований за р.№ 43, недійсним в частині розпорядження заповідачем квартирою АДРЕСА_1 і скасувати його в цій частині.

В обґрунтування позову зазначила, що спірною є двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_2, що розташована у будинку житлового кооперативу «Зоря-239». Ця квартира була надана батькам позивача, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на сім'ю з чотирьох осіб у 1970 році. Членом цього житлового кооперативу стала мати позивача на підставі витягу з протоколу № 9 засідання міської житлової комісії від 23 березня 1970 року, в якому зазначено, що ОСОБА_7 включена до членів ЖК з наданням двокімнатної квартири на сім'ю з чотирьох осіб, а зобов'язання по сплаті позики ЖК «Зоря-239» за надану квартиру оформлено на ОСОБА_8 15 травня 1971 року. Крім того, контрольний талон до ордера на квартиру № НОМЕР_1 серія А був виписаний теж на батька позивача - ОСОБА_8 03 вересня 1970 року.

Згідно довідки ЖК «Зоря-239» № 116 від 11.06.2012 року пайові внески за спірну квартиру сплачувались: перший - у липні 1970 року, а повністю пай за квартиру було сплачено у грудні 1988 року.

Батьки позивача перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.06.1963 року до 29.03.1983 року, що підтверджується свідоцтвами про одруження - серії НОМЕР_2, виданого повторно 25.02.1981 року Палацом одруження «Дзержинський» м. Харкова (актовий запис про одруження № 3595 від 26.06.1963 року) та про розірвання шлюбу - серії НОМЕР_3, виданого 29 березня 1983 року Московським відділом ЗАГС м. Харкова (актовий запис про розірвання шлюбу № 428 від 29.03.1983 року).

Розлучення батьків позивача носило суто формальний характер, після розірвання шлюбу вони продовжували сумісне проживання. Сплачували сумісно пай за кооперативну квартиру, мали спільний бюджет та вели спільне господарство, що підтверджується актом, складеним і підписаним депутатом сільради Великобурлуцького району Харківської області від 23 вересня 2015 року у присутності сусідів, що мешкали поруч із ними за життя батьків.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько позивача, ОСОБА_8, помер.

Батьки позивача не встигли зареєструвати своє право спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, коли батько був живий, але ніхто з батьків ніколи не відмовлявся від своєї частки в цій квартирі.

Батько позивача за життя заповіту не залишив. Після його смерті із заявами про прийняття спадщини за законом до 4-ї ХДНК звернулася позивач, ОСОБА_4, як дочка померлого (заява № 952 від 11.05.2012 року), та її молодший брат ОСОБА_5 - син померлого (заява № 479 від 13.03.2012 року). Мати позивача звернулась до нотконтори вже після закінчення строку на подачу заяви про прийняття спадщини, а саме 26.06.2012 року, із заявою, в якій зазначила, що все спадкове майно належить спадкодавцю, її колишньому чоловіку (вх.№ заяви 1908/02-14). Інших заяв до нотконтори ні від кого не надходило.

До спадкової майнової маси, що залишилася після смерті батька позивача, увійшло дві кооперативні квартири, повністю сплачені, але офіційно не оформлені батьками на праві власності за собою. Це спірна квартира та однокімнатна ізольована кооперативна квартира АДРЕСА_3, повністю виплачена батьками також сумісно у 1981 році.

За життя батько позивача не зареєстрував за собою право власності на частку квартири по вул. Познанський, тому вона та її брат, які звернулися за прийняттям спадщини після смерті батька, не можуть отримати свідоцтво про право власності на належні їм частки у спадковій квартирі.

Позивач з братом не змогли відразу звернутись до суду із-за фінансових утруднень, але в 2015 році виявилось, що квартира на Познанській пройшла процедуру державної реєстрації права власності ще 24.12.2012 року та вже повністю належить матері позивача ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності б/н від 18.12.2012 року, виданого Виконкомом Харківської міської ради на підставі розпорядження.

Мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Вона залишила від свого імені заповіт на своє майно на користь брата - відповідача ОСОБА_3

В зв'язку із викладеним позивач просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено. Визнано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_4, видане КП «Харківське міське БТІ» за розпорядженням міського голови №5019 від 05.12.2012 року на ім'я ОСОБА_7, недійсним та скасовано його. Визнано заповіт, складений від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 10 січня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Єрмаковою Н.Я. та зареєстрований за р.№ 43, недійсним в частині розпорядження заповідачем квартирою АДРЕСА_1 і скасовано його в цій частині. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить вказане рішення скасувати, та ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначив, що ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що «спірна квартира була набута подружжям ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі, була їх спільною сумісною власністю». Проте таке твердження не є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру на ім'я одного з подружжя. Вказав, що п'ять років його мати робила внески за спірну квартиру самостійно, після розірвання шлюбу з батьком. Зауважив, що шлюб між його батьками було розірвано 29.03.1983р., після чого ОСОБА_8 був знятий з реєстрації у квартирі АДРЕСА_5 і вже 24.04.1983р. зареєструвався у квартирі АДРЕСА_6, де мешкав до своєї смерті, тобто до 17.11.2011р. Свідоцтво про право власності на спірну квартиру його мати отримала через рік після смерті колишнього чоловіка, через 23 роки після сплати останнього внеску та через 28 років після розлучення. З моменту розірвання шлюбу до своєї смерті, а саме 28 років, батько не претендував на спірну квартиру, а мати не претендувала на квартиру, яка залишилася йому, про що вона офіційно повідомила нотконтору у згаданій заяві. Зазначив, що посилання суду у рішенні на пояснення свідка ОСОБА_9 про формальний характер розлучення батьків є недостатнім для того, щоб підвергнути сумніву сукупність належних письмових доказів стосовно дійсності розірвання шлюбу між нашими батьками у 1983р. Зазначив, що судом необгунтовано було піддано сумніву додержання процедури видачі ОСОБА_7 свідоцтва про право власності на житло 05.12.2012р. з оглядом на те, що заява про видачу цього свідоцтва датована 04.07.2012р., тобто у період часу, коли вона з 02.07.2012р. по 26.07.2012р. знаходилася на стаціонарному лікуванні. Зазначив, що визнання заповіту недійсним в частині частині розпорядження нею квартирою АДРЕСА_1 не є правомірним, оскільки тест заповіту не містить посилання на конкретні об'єкти у спадковій масі.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що батьки сторін - спадкодавці ОСОБА_7 і ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 червня 1963 до 29 березня 1983 року. Право власності на спірну квартиру АДРЕСА_7 за життя спадкодавців було 18.12.2012 року зареєстровано за ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8, батько позивача ОСОБА_4 Після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися до нотаріуса позивач ОСОБА_4 та її брат, ОСОБА_5

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Вона 10 січня 2013 року залишила від свого імені нотаріально посвідчений заповіт на все своє майно на користь брата - відповідача ОСОБА_3

Позивачу було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право власності на частину спірної квартири АДРЕСА_8, оскільки на день відкриття спадщини право власності на вказану квартиру зареєстроване за відповідачем ОСОБА_7, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.12.2012 року.

З копії контрольного талону до ордеру №25486 від 03.09.1970 року (а.с. 138) вбачається, що за рішенням Орджонікидзевського РВК від 02.09.1970 року ОСОБА_8 виділено на склад родини: ОСОБА_7- дружина, ОСОБА_3 - син, ОСОБА_4 - дочка, та ОСОБА_8, - основний квартиронаймач, - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1

З копії довідки №143 від 13.11.2012 року, виданої ЖК «Зоря-239» (а.с. 147) вбачається, зо основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_9 є ОСОБА_8 В квартирі є зареєстрованими ОСОБА_7 та ОСОБА_3

З копії зобов'язання від 12.05.1971 року (а.с. 136,137) вбачається, що ОСОБА_8 зобов'язався перед ЖСК «Зоря 239» надану йому позику у розмірі 2330 карбованців на строк 19 років погашати рівними частками.

Таким чином, суд вважав доведеним той факт, що спірна квартира набута подружжям ОСОБА_8 за час перебування у шлюбі, була їх спільною сумісною власністю.

В матеріалах справи міститься копія заяви ОСОБА_7 (а.с. 155), з якої вбачається, що остання зверталась до Харківської міської ради із заявою про оформлення та видачу їй свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_1, вказана заява датована 04.07.2012 року та прийнята департаментом діловодства ХМР 21.07.2012 року.

Разом із тим, в матеріалах справи наявна відповідь на запит суду з КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» від 18.07.2016 року, з якої вбачається, що в період часу з 02.07.2012 року по 26.07.2012 року ОСОБА_7 знаходилась на лікуванні на цілодобовому стаціонарі в мамологічному відділенні, де 05.07.2012 року була прооперована.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно до положень ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинила внаслідок його смерті.

В силу ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісності.

В силу ст. 70 Сімейного Кодексу України у випадку поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що не була дотримана процедури видачі ОСОБА_7 свідоцтва про право власності на житло. При цьому у суду виникли сумніви у спроможності спадкодавця - матері відповідача ОСОБА_10 - ОСОБА_7 займатися оформленням свого права власності на спірну квартиру, відвідувати БТІ, Харківську міську раду та інші організації, оскільки на той період часу вона постійно перебувала на стаціонарному лікуванні з приводу онкологічного захворювання та вживала препарати, що суттєво знижують реакції, швидкість психомоторних реакцій, погіршують зір, тощо. Доказів того, що від імені ОСОБА_7 діяв представник за довіреністю, - матеріали справи не містять.

З урахуванням відсутності доказів на підтвердження того факту, що на час отримання правовстановлюючих документів на спірну квартиру саме ОСОБА_7 була основним наймачем вказаної квартири, оскільки під час видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру не було враховано наявність другого співвласника спірної квартири, ОСОБА_8, та його спадкоємців, позивача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5, які у встановленому законом порядку спадщину прийняли, - суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло,

При цьому суд виходив з того, що розірвання шлюбу ОСОБА_8 і ОСОБА_7 у 1983 році мало формальний характер. Суд також вважав доведеним той факт, що спірна квартира була набута подружжям ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі і тому є їх спільною сумісною власністю. На цій підставі, оскільки заповідачу, ОСОБА_7 на момент складання заповіту, спірна квартира належала на праві спільної сумісної власності, вона не мала права розпоряджатися у своєму заповіті спірною квартирою в цілому, що є підставою для визнання його в цій частині недійсним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. . Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам ст. 213 ЦПК України не відповідає.

Відповідно до статті 384 ЦК України, ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» в редакції на день отримання ОСОБА_7 у 2012 році свідоцтва про право власності на спірну квартиру, - у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Згідно до ч. 2 ст. 60 СК України (ст. 22 КпШС України) вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тому, квартира в будинку кооперативу може належати на праві спільної сумісної власності подружжю, якщо пайовий внесок за неї був сплачений подружжям під час шлюбу.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідно до наявних в матеріалах справи довідок ЖК «Зоря-239» ОСОБА_7 на підставі рішення міської житлової комісії від 29 березня 1970 року була включена до Житлово-будівельного кооперативу з наданням 2-х кімнатної квартири на сім'ю на 4 особи. Хоча зобов'язання по виплаті позики було оформлено на її чоловіка ОСОБА_8, особистий рахунок власників ЖК «Зоря-239» був відкритий лише на ОСОБА_7 Пайовий внесок за вказану квартиру був виплачений повністю у грудні 1988 року, вже після розірвання шлюбу ОСОБА_7 і ОСОБА_8 29.03.1983 р. (а.с. 16, 19-20 т. 1)

При цьому після розірвання шлюбу ОСОБА_8 22.04.1983 р. був знятий з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, а ОСОБА_11 залишилася там зареєстрованою по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Після розірвання шлюбу ОСОБА_8 зареєструвався за іншою адресою - у квартирі АДРЕСА_6, де мешкав до своєї смерті 17.11.2011 р.

Висновки суду про те, що розірвання шлюбу між ОСОБА_7 і ОСОБА_7 у 1983 році мало фіктивний характер, або що після цього до дня повної виплати паю за кооперативну квартиру у 1988 році вони вели спільне домашнє господарство належними і допустимим письмовими доказами, яким не можна вважати показання свідка та акт від 23 вересня 2015 року депутата сільради, який не містить конкретних доказів і стосується лише періоду з 1991 по 2008 рік, - не обґрунтовані, тому колегія суддів з цих причин не бере їх до уваги (а.с. 18 т. 1).

Згідно рукописних заяв від 04.07.2012 року на ім'я Харківського міського Голови та на ім'я директора КП "Харківське міське БТІ" ОСОБА_12 зверталася для оформлення, видачу свідоцтва про право власності та реєстрацію права власності на спірну кооперативну квартиру (а.с. 158, 159 т.1). Належні і допустимі докази на спростування того, що вказані заяви були підписані ОСОБА_12 - у матеріалах справи відсутні. Висновки суду про те, що ОСОБА_7 з огляду на її стан здоров'я не могла подати цю заяву належними і допустимим доказами, якими у даному випадку відповідно до ст. 143 ЦПК України є висновок судового експерта, - також не підтверджені і всупереч положенням ч. 4 ст. 60 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях. Саме по собі перебування ОСОБА_12 у лікарні не спростовує наявність у неї волі та можливості надати таку заяву.

Колегія суддів також зважає на те, що спадкодавці ОСОБА_8 і ОСОБА_12 після розлучення і до своєї смерті були тривалий час зареєстровані за різними адресами квартир, що перебували в їх володінні, і у справі відсутні відомості про наявність між ними з цього приводу якого-небудь спору.

Той факт, що ОСОБА_8 користувався спірною квартирою під час шлюбу з ОСОБА_7, з огляду на те, що шлюб був розірваний до повної сплати нею внесків, і ОСОБА_8 не був членом кооперативу, не спростовує набуття ОСОБА_7 права власності на квартиру.

За заповітом, складеного ОСОБА_7 та посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Єрмаковою Н.Я., мати зробила розпорядження на користь свого сина - відповідача ОСОБА_3, про те, що все належне їй майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день моєї смерті та на що вона за законом матиме право, вона заповідає ОСОБА_3.

Відповідно до ст.215 ЦК України:

1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Стаття 1236 ЦК України передбачає наступне право заповідача на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом:

1. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

2. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

3. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав.

4. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Оскільки відповідно до вказаних норм ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті спадкодавця, належність майна спадкодавцю має значення не для дійсності зробленого ним за життя заповіту, правомірність якого презюмується, крім випадків, передбачених у ч. 1 ст. 1257 ЦК України, а - для визначення складу спадщини, стосовно якого заповіт є чинний.

Виходячи з наведеного, у даному випадку у суду першої інстанції не було передбачених ст. 215 ЦК України підстав для визнання свідоцтва про право власності на спірну квартиру та заповіту недійсними.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повністю з'ясував обставини справи стосовно набуття ОСОБА_12 права власності на спірну квартиру; висновки суду про порушення порядку оформлення свідоцтва про право власності на спірну квартиру та відсутності у ОСОБА_12 права скласти заповіт не відповідають обставинам справи; суд порушив норми матеріального права, якими врегульовано підстави для визнання правочинів недійсними, то відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, за його недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 316 317, 319, 324, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -