Справа № 487/1455/17
Провадження № 2/487/1206/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2017 року Заводський районний суд міста Миколаєва в складі: головуючий - суддя Біцюк А.В. за участю секретаря Попович В.Б., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши справу за позовом Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області до ОСОБА_2 про стягнення надмірно виплаченої пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

14 березня 2017 року УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення надміру отриманої пенсії. Свої вимоги мотивували тим, що відповідач отримувала в УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва пенсію за віком і на час призначення пенсії відповідача було попереджено про необхідність повідомлення будь-яких обставин, що впливають на призначення та розмір пенсії, проте такі вимоги нею виконано не було. Позивачем було встановлено, що паспорт відповідача з 01 серпня 2003 року є недійсним, а відтак документи а підставі яких відповідачу була призначена пенсія містять недостовірні дані. При цьому відповідачем про втрату її паспорта не було повідомлено позивача. Рішенням УПФУ від 04.01.2017 року №1/7 виплату пенсії ОСОБА_2 припинено з 01.01.2017 року до зясування обставин. В зв'язку з вищевикладеним за період з 04.02.2015 р. по 31.08.2016 р. внаслідок зловживань з боку відповідача виникла переплата пенсії в розмірі 127 704,64 грн.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача суму надміру отриманої пенсії за період з 01.08.2003 року по 31.12.2016 року в розмірі 127 704,64 грн.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, підтвердила фактичні обставини, що викладені у позовній заяві. Вказала, що виплата надміру виплаченої пенсії виникла через вину відповідачки, оскільки вона не повідомила, що виїжджає за кордон на постійне місце проживання. Посилаючись на неправомірність дій відповідачки, просила у повному обсязі задовольнити позов.

Відповідачка в судове засідання не з'явилася, повідомлялася про розгляд справи належним чином через оголошення в пресі, причини неявки суду не повідомила.

Вислухавши думку представника позивача, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва та отримувала пенсію з 19.04.1993 року відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на підставі заяви від 17.06.1993 року.

При наданні документів для призначення пенсії ОСОБА_2 було надано паспорт громадянина України серії ЕО 273634, виданого Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 13.03.1997 року.

При поданні заяви про призначення пенсії відповідача було попереджено про необхідність повідомляти УПФУ про зміни, що викликають зміну розміру виплачуваної пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на момент призначення відповідачу пенсії) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше п'яти років.

Відповідно до ст. 102 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» пенсіонери зобов'язані повідомляти органу, що призначає пенсії про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

ОСОБА_3 від 22 грудня 2016 року №2/1-8366 Центрального РВ міста Миколаєва управління Державно Міграційної служби України в Миколаївській області встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 була документована 13.03.1997 року Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області паспортом громадянина України серії ЕО №273634. В теперішній час, згідно обліків Центрального РВ в м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області зазначений паспорт на імя ОСОБА_2 не є дійсним, так, як згідно повідомлення Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області за Ф-14 від 14.07.2003 року вказаний паспорт був знищений у звязку з виїздом ОСОБА_2 на постійне місце проживання за межі України.

ОСОБА_3 відповіді Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області за №21070 від 22.12.2016 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, оформлювала виїзд на постійне місце проживання в Німеччину та знята з реєстраційного обліку 10.07.2003 року з адреси: АДРЕСА_1. Вищезгадана особа 17.07.2003 року отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон зі штампом «Постійне проживання Німеччина».

У зв'язку з вказаними обставинами УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва було прийнято Рішення №1/7 від 04.01.2017 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_2, починаючи з 01.01.2017 року для зясування обставин.

Відповідно до Розрахунку переплати здійсненого УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва ОСОБА_2 за період з серпня 2003 року по грудень 2016 року було надміру виплачено пенсію в розмірі 127 704,64 грн.

Статтею 49 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється, якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсії, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання недостовірних даних чи їх приховання, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

ОСОБА_3 зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

За такого, дослідивши всі надані докази в сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилався позивач, не впливають на конституційне право відповідача на відповідне пенсійне забезпечення, а правильність розрахунків, на підставі яких здійснювались виплати, а також наявність у ОСОБА_2 страхового стажу та інших умов, необхідних для такої виплати, позивачем не оспорюється.

Також позивачем у встановленому порядку не надано доказів на підтвердження зловживання з боку відповідача, його винності чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних та отримання переплати пенсії, виплата пенсії відповідачу здійснювалась на підставі тих даних, які було надано до управління Пенсійного фонду України і які відповідали її праву на призначення пенсії за віком.

Враховуючи вищевикладене підстави для задоволення позову відсутні.

ОСОБА_3 ст. 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 30, 60, 62, 88, 123, 212, 214, 226 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Центральному об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області у позові до ОСОБА_2 про стягнення надмірно виплаченої пенсії, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які приймали участь у справі, але не були присутні під час його проголошення - в той же строк з дня отримання його копії.

Суддя Біцюк А.В.