печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гладун Х.А.

при секретарі Василевській А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення компенсації вартості спільно нажитого майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який в подальшому уточнив, мотивуючи його тим, що з Відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 15.05.2010 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з Позивачем та перебуває на повному його утриманні. Вказує, що тривалий час між ними були непорозуміння та суперечки, спільне життя стало неможливим, відносини між ними зіпсувалися, між сторонами наявні значні розбіжності в інтересах, поглядах на життя, внаслідок чого спільне життя з Відповідачем та збереження шлюбу вважає неможливим. Шлюбні стосунки між сторонами припинені з лютого 2015 року, та з того часу не ведеться і спільне господарство.

Також зазначає, що за час проживання у шлюбі сторонами придбане наступне майно:

- двері вхідні «Сопех»- 9650 грн;

- мультиварка MOULINEX Мк 306 - 724, 01грн;

- холодильник НОТРОІNT АRISTON ЕВМ 18220 Е- 5833,25 грн:

- вбудована духовка GORENIE ВО 5443 АХ - 4054,92 грн;

- пилосос циклонний LG VK 70505N - 692, 53 грн;

- диван та крісло - 16 797 грн;

- набір каструль Винзер- 4500 грн;

- мікрохвильова піч- SAMSUNG-1500 грн;

- кондиціонер - SAMSUNG -3000 грн.

Загальна сума складає 46751,70 грн.

Зазначає, що вказане майно перебуває у володінні Відповідача.

Оскільки, згоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, позивач просить стягнути на її користь ? частини вартості спільного майна подружжя, що становить 23375,00 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог та просив його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу не заперечував. Заперечив щодо наявності в його володінні холодильника, вбудованої духовки, мікрохвильової печі, кондиціонера. Вказав, що Позивачем невірно вказано вартість набору каструль, який як він пам'ятає коштував близько 1500,00 грн. Також зазначив, що мультиварка придбавалася подружжям на подарунок дружині брата, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову в частині стягнення компенсації за 1/2 частини вартості спільного майна.

Слухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що 15.05.2010 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї між громадянами ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 639. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу «ОСОБА_4».

Згідно даних свідоцтва про народження сторони у справі є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4

Судом встановлено, що сторони бажають розірвати шлюб, клопотань про надання строку для примирення сторони не заявляли, Позивач наполягає на розірванні шлюбу, а Відповідач проти цього не заперечує.

Частинами 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

За таких обставин, оскільки сторони наполягають на припинені шлюбних відносин, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін, що має істотне значення, в зв'язку з чим позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимоги про стягнення компенсації вартості спільно нажитого майна подружжя, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно доводів позивача, під час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбане майно, що є їх спільною сумісною власністю: двері вхідні, мультиварка, холодильник, вбудована духовка, пилосос циклонний, диван та крісло, набір каструль, мікрохвильова піч, кондиціонер. Вказане майно залишилося в квартирі, де наразі мешкає Відповідач.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України.

Положення цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення другим із подружжя вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 5 ст. 71 СК України).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, ч. 2 якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами першою, третьою та четвертою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 57 даного Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статті 58, 59 ЦПК України містять вимоги щодо належності та допустимості доказів. Так, належними визнаються докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на те, що Позивачем в належний спосіб не доведено, що спірне майно перебуває у володінні та користуванні Відповідача, який заперечує щодо наявності у його квартирі холодильника, вбудованої духовки, мікрохвильової печі, кондиціонера; заперечує вказану Позивачем вартість набору каструль; призначення для сімейних потреб мультиварки; а придбання спірного дивану та крісла в період шлюбних відносин спростовується доводами позовної заяви, згідно яких шлюбні відносини та ведення спільного господарства між сторонами припинено з лютого 2015 р., при цьому інше Позивачем в належний спосіб не доведено, суд вважає, що стягнення коштів в якості грошової компенсації ? вартості частини майна, набутого за час шлюбу, на користь Позивача не вбачається можливим, а відтак такі вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 21, 24, 56, 105, 110-112, 60, 70, 71 СК України, ст. ст. 11, 60, 174, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення компенсації вартості спільно нажитого майна подружжя - задовольнити частково.

Шлюб, укладений та зареєстрований 15 травня 2010 року у Лівобережному Відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї між громадянами ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, (актовий запис № 639) - розірвати.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 551,21 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Х.А. Гладун