У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представниками: ОСОБА_5, ОСОБА_6, на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2014 року частково задоволено його позов і з ОСОБА_4 стягнуто безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 2 913 768 грн, що є еквівалентом 225 тис. доларів США. На виконання вказаного судового рішення видано виконавчий лист, який пред'явлено допримусового виконання. Проте відповідно до інформації про виконавче провадження від 24 квітня 2015 року, отриманої з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, рішення суду не виконано. Після ухвалення апеляційним судом рішення і до пред'явлення позову до суду, курс долара збільшився з 12,95008 грн до 20,637560 грн за 1 долар США.

Зазначав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, тому він як кредитор, має право на пред'явлення вимог про стягнення суми боргу, яка визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просивсуд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 1 729 683 грн (225 тис. доларів США х 20, 637560 грн - 2 913 768 грн).

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представників: ОСОБА_5, ОСОБА_6, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що стягнення суми, яка виникла внаслідок збільшення офіційного курсу долара США до гривні з моменту ухвалення апеляційним судом рішення, чинним законодавством не передбачено. Крім того, позивачем не надано докази на підтвердження невиконання судового рішення від 16 вересня 2014 року.

Проте повністюпогодитись із такими висновками судів не можна, оскільки до них суди дійшли з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_4 з 4 червня 2008 року був власником нежитлових будівель та споруд, розташованих по АДРЕСА_1

27 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та приватним підприємством «Екологія» (далі - ПП «Екологія»), від імені якого діяв ОСОБА_7, нотаріально посвідчено попередній договір, за умовами якого сторони домовилися, що до 27 серпня 2014 року буде нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, належних ОСОБА_4 нежитлових будівель та споруд за 313 тис. доларів США.

3 вересня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у простій письмовій формі укладено та підписано договір купівлі-продажу зазначених вище приміщень за 225 тис. доларів США, що отримані продавцем до оформлення цього договору, сторони підтвердили факт повного розрахунку за проданий об'єкт. Згідно зактом від 3 вересня 2013 року продавець передав, а покупець прийняв нежитлові приміщення.

4 вересня 2013 року ОСОБА_4 написав розписку, що на виконання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 3 вересня 2013 року він отримав від ОСОБА_3 225 тис. доларів США і претензій по виконанню умов договору він не має.

4 вересня 2013 року між ОСОБА_4 та ПП «Екологія» нотаріально посвідчено договір про розірвання попереднього договору купівлі-продажу від 27 серпня 2013 року.

4 вересня 2013 року ОСОБА_4 видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися належними йому на праві власності нежитловими будівлями, а саме: продавати, здавати в оренду, передавати в заставу іншим особам, обміняти, за ціну та на умовах на розсуд представника. У подальшому ця довіреність відповідачем скасована.

4 вересня 2013 року ОСОБА_3, діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_4, та ПП «Екологія» підписали договір оренди нерухомого майна.

6 вересня 2013 року нотаріально посвідчено попередній договір, за умовами якого ОСОБА_3, діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_4, та ПП «Екологія» домовилися, що до 6 вересня 2014 року буде нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, належних ОСОБА_4 нежитлових будівель та споруд, за 313 тис. доларів США шляхом перерахування на картковий рахунок ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2014 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 2 913 768 грн, що є еквівалентом 225 тис. доларів США.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 526 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст.192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року, Закон України від 23 вересня 1994 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню й інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, законодавством передбачено відшкодування особі майнової шкоди, зокрема збитків, за наявності порушення цивільного права особи та причинного зв'язку між порушенням права й збитками.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

У чч. 1, 3 ст. 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

При цьому згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, від 6 липня 2016 року № 6-1946цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Пунктом 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України передбачено, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги.

Отже, вирішуючи питання про призначення справи до судового розгляду, суд в не вирішив питання про уточнення позовних вимог, а саме, що є предметом позову: суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання, чи курсова різниця, яка виникла внаслідок зміни курсу долара США до гривні, оскільки це впливає на правильне вирішення спору та застосування норм матеріального права.

Таким чином, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на зазначені вище вимоги законууваги не звернули, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідили і не оцінили належним чином доводи сторін та дійшли передчасного висновку про відмову в позові.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представниками: ОСОБА_5, ОСОБА_6, задовольнити частково.

Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик