АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1055/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Колода Л. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЮвшина В. І.
суддівСіренка Ю. В., Пономаренка В. В.
при секретаріВинник І. М.

представника позивача Шевчука С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Віейбі Банк" Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року у справі за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Віейбі Банк" Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а :

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Віейбі Банк" Славкіна М.А. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.02.2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 28 420 доларів США, термін повернення кредиту - 05.02.2018 року.

В якості забезпечення виконання зобов'язань між банком та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності.

Відповідач порушив договірні зобов'язання щодо повернення кредиту, внаслідок чого рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 30.11.2012 року, було стягнуто з ОСОБА_8 на користь банку заборгованість в сумі 373 771,79 грн. Проте незважаючи на рішення суду, зобов'язання за кредитним договором до цього часу так і не виконано і станом на 18.07.2016 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 1 555 916,67 грн.

Уточнивши свої позовні вимоги, банк просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1555916,67 грн. звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотечного договору шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» за вартістю, визначеною на момент переходу права власності.

Рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Віейбі Банк" подала апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права і просить скасувати рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши сторону, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ "Віейбі Банк" до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції прийшов до висновку, що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено, що 06.02.2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 28 420 доларів США, кінцевий термін повернення кредиту - 05.02.2018 року.

Відповідач порушив договірні зобов'язання щодо повернення кредиту, внаслідок чого рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 30.11.2012 року, було стягнуто з ОСОБА_8 на користь банку заборгованість в сумі 373 771,79 грн. Проте до цього часу рішення так і не виконано і станом на 18.07.2016 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 1 555 916,67 грн.

В якості забезпечення виконання зобов'язань між банком та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки є квартира по АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності.

З метою захисту своїх порушених прав ПАТ "Віейбі Банк" звернувся з позовом до ОСОБА_8 та просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1555916,67 грн. звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотечного договору шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» за вартістю, визначеною на момент переходу права власності.

Положенням ч.1 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, вважаючи що наявність судового рішення по справі по спору між тими ж особами про стягнення заборгованості є свідченням того, що строк виконання зобов'язання за договором позивач достроково переніс з 2018 року на 2012 рік.

Разом з тим, дане рішення суду першої інстанції не є виконаним, тому у кредитора виникло право на застосування вимог статті 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність боржника за невиконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року у справі N 1206цс15.

У свою чергу, суд першої інстанції зазначених вище норм матеріального та процесуального права, а також вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України не врахував; не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не взяв до уваги роз'яснень п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин".

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Таким чином, відсутність реального виконання зобов'язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, тому висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строків позовної давності є хибними. За таких обставини рішення суду першої інстанції підлягає до скасування.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Згідно п. 7.2 іпотечного договору у випадку порушень будь-якого зобов'язання за кредитним договором банк має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і на підставі переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. Пунктом 7.4.1 іпотечного договору передбачено порядок передачу іпотечного мана у власність іпотекодержателю у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку").

Колегія суддів встановивши відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, так як такі умови передбачені пунктами 7.2 - 7.4.1 договору іпотеки, приходить до висновку про необхідність відмови позивачу в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.ст. 33, 36 та 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом передачі предмету іпотеки у власність ВАТ «ВіЕйБі Банк», та визнання права власності на предмет іпотеки за ВАТ «ВіЕйБі Банк», так як судовий спосіб захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки можливий лише в порядку статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Такий висновок колегії суддів буде відповідати правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 березня 2017 року у справі N 6-2967цс16.

Так як позивачем обрано невірний судовий спосіб захисту своїх порушених прав, то в задоволенні позовних вимог позовом ВАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність ВАТ «ВіЕйБі Банк», та визнання права власності на предмет іпотеки за ВАТ «ВіЕйБі Банк» необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Віейбі Банк" Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року задоволити частково, а рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Віейбі Банк" Славкіній Марині Анатоліївні до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність ПАТ "Віейбі Банк", та визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ "Віейбі Банк".

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності одразу після проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів з часу його проголошення.

Головуючий :

Судді :