У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири, земельну ділянку та житловий будинок, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру, визнання права власності на частину земельної ділянки та житлового будинку, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником - ОСОБА_6, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він та ОСОБА_4 з 21 серпня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якогомають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2007 року шлюб між ними розірвано, сина залишено проживати з матір'ю. За час шлюбу ними придбано: квартиру АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,25 га зцільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд і житловий будинок АДРЕСА_3

Позивач вважав, що внаслідок погашення заборгованості за договором на пайову участь у частковому будівництві квартири АДРЕСА_1 за вказаною адресою після розірвання шлюбу, він має право на збільшення своєї частки в квартирі, щодо земельної ділянки та житлового будинку, то вони були придбані ним після фактичного припинення з відповідачем сімейно-шлюбних відносин.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточненившипозовні вимоги, просивсуд визнати за ним право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1, на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд і на житловий будинок АДРЕСА_3

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду зуказаним позовом, посилаючись на те, що квартиру АДРЕСА_1вона придбала за власні грошові кошти, позичені у ОСОБА_8 за договором позики від 18 червня 2003 року, тобто ще до укладення шлюбу з ОСОБА_3, а відповідач на час придбання квартири не працював, власних доходів не мав. За час шлюбу з відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 11 липня 2007 року ними придбано також житловий будинок АДРЕСА_3

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, уточнившипозовні вимоги, просила суд визнати за нею право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 113 кв. м, житловою площею 64,4 кв. м, право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд і на 1/2 частку житловогобудинку АДРЕСА_3

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона з ОСОБА_3 з 16 травня 1982 року до 28 жовтня 1986 року перебували у зареєстрованому шлюбі, проте шлюбні стосунки між ними припинились у 2003 році.

9 червня 1999 року ними за спільні грошові кошти придбано житловий будинок та земельну ділянкуплощею 0,35 га, що знаходяться у АДРЕСА_4 однак покупцем за договором купівлі-продажу була зазначена їхня кума - ОСОБА_9, у подальшому 11 липня 2007 року власність на них була переоформлена на відповідача, а частина земельної ділянки площею 0,1000 га на сина - Новицького С.О.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просила суд поділити спільне майно подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,25 га і на 1/2 частку житловогобудинку, що знаходяться у АДРЕСА_5

Ухвалами Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2013 року та від 30 вересня 2015 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року до участі в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_4

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, на житловий будинок АДРЕСА_3 і земельну ділянку площею 0,25 га з цільовимпризначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_5 У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2 683 грн 17 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2. У решті позову відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1607 грн 57 коп. на відшкодування сплаченого судового збору та 2 318 грн витрат, пов'язаних з явкою представника до суду.

У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на право вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення сплачених коштів або збільшення його частки в спірній квартирі за рахунок коштів, внесених на ремонт квартири, покращення її стану та сплату комунальних платежів.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_6, просить оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та вирішення її позову скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, у решті - судові рішення залишити без змін.

Отже, судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_5 не оскаржується, тому в силу ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки ними не надано беззаперечних доказів придбання її за особисті грошові кошти, тому врахувавши принцип рівності часток подружжя за кожним із них, суд визнав право власності по 1/2 частці квартири за кожним.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про поділ земельної ділянки та житлового будинку суд виходив із того, що вони придбані ОСОБА_3 після фактичного припинення сімейно-шлюбних відносин з ОСОБА_4, тому відповідно до положень ч. 6 ст. 57 СК України належать йому на праві особистої приватної власності.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що будинковолодіння та земельна ділянка, які знаходяться у АДРЕСА_6 придбані після припинення шлюбних відносин, тому районний суд обґрунтовано відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України визнав за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на ці об'єкти. При цьому ОСОБА_4 не надано доказів набуття цього майна за спільні сумісні кошти або спільною працею подружжя, а спірної квартири - за власні грошові кошти.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 21 серпня 2003 року перебували узареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2007 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, сина залишено проживати з матір'ю.

16 березня 2005 року між товариством з обмеженою відповідальністю «К.Г.Д.» та ОСОБА_4 укладено договір на пайову участь у частковому будівництві житла - чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 103 кв. м, вартістю 257 500 грн.

Згідно зісвідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2007 року, виданим на підставі розпорядження міського голови від 27 листопада 2006 року № 654-р, ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

11 липня 2007 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами та частини земельної ділянки, за умовами якого останній придбав у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку площею 0,25 га, що знаходяться у АДРЕСА_7

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснив судамПленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

За положеннями ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Судом установлено, що між сторонами не було встановлено режиму окремого проживання, передбаченого ст. 119 СК України, а тому щодо спірного майна не виникли правові наслідки встановлення режиму окремого проживання, передбачені ст. 120 СК України.

Проте апеляційний суд, пославшись на доводи ОСОБА_3 та, взявши за доказ припинення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільного господарства з кінця 2006 року - початку 2007 року рішення суду від 20 листопада 2007 року про розірвання шлюбу, не звернув уваги на те, що підтвердження таких юридично важливих, преюдиційних обставин, тобто, що сторони припинили шлюбні відносини станом на 11 липня 2007 року, матеріали справи та рішення суду не містять, із позовної заяви ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та рішення суду від 20 листопада 2007 року взагалі не вбачається дати припинення шлюбних відносин, режим окремого проживання,передбачений ст. 119 СК України, судом не встановлювався. Тому посилання на зазначені процесуальні акти як на єдиний доказ припинення шлюбних відносин є необґрунтований.

Разом з тим апеляційний суд не надав належної правової оцінки нотаріально засвідченій заяві ОСОБА_4 від 6 липня 2007 року про надання згоди на придбання ОСОБА_3 спірного житлового будинку та земельної ділянки й не врахував, що ОСОБА_3 не посилався на придбання їх за особисті грошові кошти й докази на підтвердження цього у матеріалах справи також відсутні.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Щодо поділу квартири, то належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Проте апеляційний суд, визнаючи спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя,не врахував, що згідно з інформацією, наданою Міністерством доходів і зборів України, (а.с. 186-189 т. 2) за період з 2003 року до 2013 року доходи ОСОБА_3 не перевищували 1 тис. грн на місяць, а також, що у період з 23 березня 2005 року до 29 червня 2006 року ОСОБА_3 перебував у Сімферопольському слідчому ізоляторі і в цей період доходів не отримував (а.с. 20 т. 1).

Проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, зазначених вимог закону не врахував, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не надав належної правової оцінки доводам сторін і наданим ними доказам і дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

За таких обставин ухвала апеляційного суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 листопада 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири, земельну ділянку та житловий будинок та позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру, визнання права власності на частину земельної ділянки та житлового будинку скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик