Провадження № 2/761/4559/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

04.04.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі Договору купівлі-продажу від 20.06.2001 року позивачка є власником квартири АДРЕСА_1.

При цьому, згідно довідки про місце реєстрації та склад сім'ї від 24.03.2017 року у вказаній квартирі зареєстровані позивачка та її син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Разом з тим, позивачка вказує, що починаючи з 2004 року та по теперішній час відповідач не тільки не проживає в квартирі, а ще й не сплачує житлово-комунальні послуги, чим, в свою чергу, перешкоджає позивачці, як єдиному власнику житла, вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

На підставі зазначеного та враховуючи те, що відповідач не проживає в квартирі тринадцять років та не сплачує плату за користування житловим приміщенням і комунальні послуги, позивачка вважає, що відповідач не має права на користування цим житлом.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачці по справі - ОСОБА_1, що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири від 20.06.2001 року (а.с. 6).

Разом з тим, згідно з довідкою КК «Центр комунального сервісу» №02/10/00/3-458 (форма № 3) від 24.03.2017 року за вищевказаною адресою з 2001 року та по теперішній час зареєстрований, окрім позивачки, її син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Звертаючись з позовом до суду, позивачка, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що починаючи з 2004 року та по теперішній час відповідач не тільки не проживає в квартирі, а ще й не сплачує житлово-комунальні послуги, чим, в свою чергу, перешкоджає позивачці, як єдиному власнику житла, вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено вимогами ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Також, слід зазначити, що згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, всупереч вищенаведеним положенням законодавства, позивачкою не надано до суду жодних належних та допустимим доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач, починаючи з 2004 року та по теперішній час постійно не проживає в спірній квартирі без поважних причин, або хоча би протягом року до подачі позову.

При цьому, наявні в матеріалах справи Акти працівників ЖЕКу які, на думку позивачки, підтверджують викладені нею в позовній заяві обставини, суд, при ухваленні вказаного рішення, не приймає в якості належних та допустимих доказів, оскільки вказані документи лише констатують факт відсутності відповідача в квартирі на момент її обстеження, проте аж ніяк не містять інформації стосовно того, з якого саме часу та протягом якого часу, відповідач не проживає в спірний квартирі.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321, 405 ЦК України та керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57-60, 64, 74, 76, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: