№ 207/976/17
№ 2/207/877/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року м. Кам'янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тюлюнової В.Г.

при секретарі Куцевол Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Кам'янське справу за позовом ОСОБА_1, який діє за довіреністю та в інтересах ОСОБА_2, до Адміністрації Південного району Кам'янської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В С Т А Н О В И В:

27 квітня 2017 року позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 звернулись до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області з заявою до Адміністрації Південного району Кам'янської міської ради. Уточнивши в суді позовні вимоги просять суд визнати право власності в порядку спадкування за законом на об'єкт нерухомого майна житловий будинок А-2 загальною площею 109,5 кв.м, житловою площею 35,5 кв.м, у складі: 1-1 коридор площею 7,2 кв.м, 1-2 гардеробна площею 7,1 кв.м, 1-3 кімната площею 9,0 кв.м, 1-4 кімната площею 17,0 кв.м, 1-5 кухня площею 11,4 кв.м, 1-6 котельня площею 3,0 кв.м, 1-7 санвузол площею 2,4 кв.м, 1-8 коридор площею 4,0 кв.м, 1-9 передпокій площею 24,7 кв.м, 1-10 кухня площею 6,2 кв.м, 1-11 кімната площею 9,5 кв.м, 1-12 санвузол площею 4.4 кв.м, 1-I коридор площею 3,6 кв,м. Споруди: п/д-погріб, №1 зливна яма, №2 ворота, №3 огорожа, №4 огорожа, №5-огорожа, №6-огорожа I-тротуар, за адресою АДРЕСА_1, після смерті батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ( актовий запис № 1384 ) та після смерті дядька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ( актовий запис № 104 ) на не приватизованій земельній ділянці загальною площею 642 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач та його представник зазначили, що батько позивача ОСОБА_3, помер ІНФОРМАЦІЯ_2, дядько ОСОБА_4, помер ІНФОРМАЦІЯ_3. За рішенням виконкому Дніпродзержинської міської ради від 09.05.1961 р. за № 422 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була надана земельна ділянка для побудови приватного будинку. Після побудови у 1963 р. по невідомим обставинам будинок не був зданий в експлуатацію та не було оформлено право власності. При зверненні позивача ОСОБА_2 до Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори 24 січня 2014 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки були відсутні правовстановлюючі документи на домоволодіння. Будь-які заяви від інших спадкоємців про прийняття або відмову від спадщини до Третьої Дніпродзержинської державної контори не надходили. Тому необхідно визнати право власності в порядку спадкування за законом на об'єкт нерухомого майна, вказаний житловий будинок.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1. повністю підтримали заявлений позов, уточнивши вимоги, пояснили, що позивач від самої побудови спірного будинку мешкає у ньому, на час смерті батька у 1969 р. та дядька у 1976 р. зі своєю родиною з 1981 р., що підтверджено довідкою з місця проживання; сплачує особисто усі податки за користування земельною ділянкою під будинком та страхові внески. Підтримує його у належному стані. Інші спадкоємці за спадщиною до нотаріуса не звертались. Коли позивач звернувся до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва на спадщину, йому було відмовлено, оскільки після побудови будинку він не був зданий в експлуатацію і правовстановлюючі документи відсутні. Позивачем надані до суду копії документів: свідоцтво про одруження, копія паспорту позивача, копія свідоцтва про народження позивача,копія довідки голови квартального комітету, копія домової книги, рішення виконкому Дніпродзержинської міської ради депутатів трудящих; акт про відведення садибної ділянки, договір про надання в безстрокове користування земельною ділянкою. Технічний паспорт домоволодіння виготовленого станом на 1980 р. технічний паспорт домоволодіння виготовленого станом на 2017 р., копія топографо-геодезичної зйомки, копія технічного висновку, копія роз'яснення нотаріуса від 24.01.2014.

Представник відповідача, Адміністрації Південного району Кам'янської міської ради, у судове засідання не з'явився, письмово повідомив про розгляд справи за відсутності представника адміністрації. Проти позовних вимог не заперечують.

Суд, взявши до уваги позицію позивача і його представника, письмовий відгук представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено. Батько позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 1384. Дядько ОСОБА_4, помер ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть 16.11.1976 р., актовий запис № 104. Рішенням виконкому Дніпродзержинської міської ради № 422 від 09.05.1961 р. була надана земельна ділянка під забудову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Згідно технічного паспорту 1980 року будинок побудований у 1963 р., але не зданий в експлуатацію. Право власності на житло не оформлене, свідоцтво про право власності на житловий будинок не отримано, що видно з інформації Дніпродзержинського бюро технічної інвентаризації, згідно якої право власності на будинок не реєструвалось. При зверненні позивача ОСОБА_2 до Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори 24 січня 2014 року, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на домоволодіння. Позивач є спадкоємцем першої черги, інших спадкоємців немає.

В судовому порядку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті батька позивача, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно ст. 530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Як передбачено п 1. ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР " Дії, що свідчать про прийняття спадщини " визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. У 1963 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) (визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ), і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція Держплану УРСР і Міністерства юстиції УРСР від 29 липня 1959 року "Про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР" (втратила чинність на підставі наступної Інструкції), Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Наведені підзаконні нормативні акти були прийняті для "формальної" державної реєстрації права власності на нерухоме майно та враховуючи принцип дії закону в часі підлягали застосуванню протягом часу їх дії.

Зважаючи на той факт, що вимогами законодавства чинного на момент виникнення права власності (1963 р.) державна реєстрація не передбачалась ні як підстава переходу права власності, ні як формальна констатація перед третіми особами факту переходу права власності, до реєстрації права власності, що виникло в 1963 році, має застосовуватись законодавство про реєстрацію права власності чинне на момент такої реєстрації.

Наразі питання реєстрації права власності на нерухоме майно врегульоване приписами Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р.

Відповідно до п. 49 зазначеного порядку для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об'єкт нерухомого майна заявник подає, зокрема, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Зазначене узгоджується з ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», який наводить порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти про прийняття їх в експлуатацію, та п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95.

В зазначеному ДБН А3.1-3-94 та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, роз'яснюється: оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації.

Згідно п. 3.1. зазначеного порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Таким чином, у разі реєстрації сьогодні збудованого у 1963 році будинку, особою яка його збудувала, достатнім є подання технічного паспорту, який по своїй суті підтверджує факт відповідності будинку будівельним нормам та стандартам, а тому можливості його експлуатації.

Отже, для визнання права власності в порядку спадкування слід встановити, що будинок (домоволодіння) не є самочинним будівництвом та може спадкуватись як об'єкт права власності - нерухоме майно.

Зазначене узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України, викладеною в Постанові від 18 грудня 2013 року по справі 6-23339св13:

наявність правових підстав для визнання за спадкоємцями права власності на будинок у порядку спадкування, з огляду на відсутність реєстрації права власності на окреслений будинок за спадкодавцем, пов'язується з такими фактами:

- будівництво відбулось на відведеній земельній ділянці;

- будинок був повністю збудований та введений в експлуатацію.

Позивачем надано суду

- доказ надання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельної ділянки - копію рішення виконкому від 09.05.1961. року.

- доказ побудови та відповідності домоволодіння вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно - копія технічного паспорту, копія акту технічного висновку.

Таким чином, позивач надав суду докази того, що домоволодіння не є самочинним будівництвом та може спадкуватись як об'єкт права власності - нерухоме майно.

Відповідно до п. 4.12., 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Водночас свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. За наслідком звернення до нотаріуса для отримання свідоцтва про спадщину, нотаріусом з підстави відсутності правовстановлюючих документів було відмовлено.

Як зазначає Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх постановах від 25 грудня 2013 року по справі 6-35295св13, 28 травня 2014 року по справі 6-10784св14 в судовому порядку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Також особа може звернутися до суду з позовом про захист спадкових прав шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Отже, оскільки за даних обставин справи відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, відповідно до ст. 392 ЦК України належним способом захисту права позивача є звернення до суду з вимогою про визнання права власності в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, ст.ст. 529 - 535 ЦК Української РСР, п 1. ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР. Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР». Від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», п. 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державному комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, п. 4.12., 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, керуючись ст. 3, 118, 119 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним задовольнити в повному обсязі уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 та його представника до Адміністрації Південного району Кам'янської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Витрати, пов'язані з розглядом справи, судовий збір у розмірі 893,00 грн., покласти на позивача.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. 86, 524, ч.1 ст. 529, 530, п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в ред. 1963 р., ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1, який діє за довіреністю та в інтересах ОСОБА_2, до Адміністрації Південного району Кам'янської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, права власності в порядку спадкування за законом на об'єкт нерухомого майна, житловий будинок А-2 загальною площею 109,5 кв.м, житловою площею 35,5 кв.м, у складі : 1-1 коридор площею 7,2 кв.м, 1-2 гардеробна площею 7,1 кв.м, 1-3 кімната площею 9,0 кв.м, 1-4 кімната площею 17,0 кв.м, 1-5 кухня площею11,4 кв.м,1-6 котельня площею3,0 кв.м, 1-7 санвузол площею 2,4 кв.м, 1-8 коридор площею 4,0 кв.м,1-9 передпокій площею 24,7 кв.м, 1-10 кухня площею 6,2 кв.м, 1-11 кімната площею 9,5 кв.м, 1-12 санвузол площею 4,4 кв.м, 1-І коридор площею 3,6 кв.м. Споруди п/д-погріб, №1 зливна яма, №2 ворота, № 3 огорожа, №4 огорожа, №5 огорожа, №6 огорожа, І-тротуар, за адресою АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис №1384) та після смерті дядька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 (актовий запис №104) на неприватизованій земельній ділянці загальною площею 642 кв.м.

Судові витрати у справі, судовий збір у розмірі 893,00 грн., покласти на позивача за його згодою.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя В.Г. Тюлюнова