Справа № 755/9413/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

за участю секретарів Гноілек М.В., Костів Л.М., Івашко О.Л., Зимницької М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грація Плюс», Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання недійсними договорів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грація Плюс» та Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», просила суд :«Визнати Договір про надання послуг №ПМ2109 недійсним правочином. Визнати заяву Позичальника №АВНОRG154330134 недійним правочином. Застосувати наслідки недійсності договору до обох правочинів», що є предметом позову.

21 листопада 2016 року представник позивача ОСОБА_2 подав заяву про зміну предмету позову, за змістом поданої до суду заяви позивач просила суд: «Визнати Договір про надання послуг №ПМ2109 від 15.09.2015 р., підписаний між ОСОБА_1 та ТОВ «Грація Плюс» - недійсним правочином. Визнати Заяву Позичальника за №АВНОRG154330134 від 15.09.2015 р., підписану між ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк» - недійсним правочином». (а.с.92-94)

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про зміну предмету позову, пояснив, що 15 вересня 2015 року між ТОВ «Грація Плюс» та позивачем укладено Договір про надання послуг №ПМ2109, згідно умов договору ТОВ «Грація Плюс» зобов'язувалась надати комплекс послуг, які включають косметологічні процедури по догляду за обличчям, вартість яких складала 4697,00 грн. З метою проведення оплати вартості послуг за договором, в цей же день 15 вересня 2015 року позивач уклала кредитний договір з ПАТ «Акцент Банк», який оформлено шляхом підписання Заяви Позичальника за №АВНОRG154330134, за умовами договору Банк надав Позичальнику кредитні кошти в розмірі 7700,00 грн., які мали бути перераховані ТОВ «Грація Плюс». Позивач вважає, що при укладанні оспорюваних договорів її було введено в оману, оскільки сума в договорі про надання послуг суттєво відрізняється від суми споживчого кредиту, в свою чергу ПАТ «Акцент Банк» не в повному обсязі ознайомив її з умовами отримання кредиту, що є порушенням вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», якими передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, у зв'язку з чим мають отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Однак, інформація, надання якої передбачено зазначеними нормативними актами, не була надана позивачу в письмовій формі до укладення оспорюваного договору, що позбавило позивача можливості зробити свідомий вибір при укладенні договору, тому виходячи з аналізу кредитного договору в цілому цей договір фактично містить лише перелік обов'язків позичальника, а банк має обмежений обсяг зобов'язань, що свідчить про наявний дискримінаційний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, тому, на думку позивача, має місце порушення його прав при укладанні договору про надання послуг та кредитного договору, що є підставою для визнання цих договорів недійсними.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Грація Плюс» Харчук В.І., в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, пояснив, що 15 вересня 2015 року між ТОВ «Грація Плюс» та позивачем укладено Договір про надання послуг №ПМ2109, за умовами договору ТОВ «Грація Плюс» зобов'язувалось надати позивачу комплекс послуг, які включають косметологічні процедури по догляду за обличчям, визначено загальну вартість послуг, яка складала 4697,00 грн., позивач погодилась з умовами договору, підписавши цей договір, в свою чергу позивачем укладено кредитний договір з ПАТ «Акцент Банк», на виконання зобов'язань по кредитному договору банк перерахував на розрахунковий рахунок ТОВ «Грація Плюс» кошти в розмірі 4697,00 грн., що свідчить про виконання позивачем умов договору про надання послуг в частині їх оплати в повному обсязі, тому вважає, вимоги позивача про визнання недійсним договору про надання послуг безпідставними та необґрунтованими.

Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» Огієнко А.А. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, обґрунтовуючи свою правову позицію тим, що оспорюваний договір був укладений з дотримання норм чинного законодавства, позивач повністю усвідомлювала зміст та умови договору, що укладався, склад сторін договору, оскільки як із назв підписаних позичальником документів, так і з їхнього змісту явно вбачаються кредитні, а не будь-які інші відносини між сторонами договору - ПАТ «Акцент Банк» та ОСОБА_1, зі свого боку Банк виконав зобов'язання по кредитному договору в частині надання кредитних коштів, перерахувавши кошти на рахунок ТОВ «Грація Плюс», в свою чергу позивач не виконує взятих на себе зобов'язань, не сплачує щомісячні платежі та відсотки за користування кредитними коштами.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача Харчука В.І., представника відповідача Огієнко А.А., дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Згідно положень ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. (ч.1 ст. 901 Цивільного кодексу України)

Відповідно до положень ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 15 вересня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Грація Плюс» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання послуг № ПМ2109. (а.с.8-9)

За умовами п.1.1 та 1.2 Договору про надання послуг, Виконавець надає замовнику комплекс послуг в обсязі та на умовах, визначених цим Договором, а Замовник зобов'язується своєчасно та в повному обсязі оплатити такі послуги згідно умов даного Договору.

За цим Договором Виконавець надає Замовнику комплекс таких послуг: косметологічна процедура для відновлення шкіри - 5 процедур; кріомасаж обличчя - 6 процедур; комплекс антикупероз - 5 процедур; поверховий пілінг обличчя - 5 процедур.

Вартість послуг складає 4697,00 грн. ( п.3.1 Договору про надання послуг)

Замовнику надається можливість оплатити вартість послуг наступними способами: сплатити вартість послуг на поточний рахунок Виконавця в день підписання даного Договору, сплатити вартість послуг частинами або через оформлення споживчого кредиту. (п.3.2 Договору про надання послуг)

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 15 вересня 2015 року ОСОБА_1 підписана Заява Позичальника №АВНОRG154330134 разом із запропонованими ПАТ «Акцент-Банк» Умовами кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, де зазначено, що ОСОБА_1 виявляє бажання отримати кредит у національній валюті в розмірі 7700,00 грн., строк кредиту 24 місяці - з 15.09.2015 року по 14.09.2017 року, відсоткова ставка (фіксована) - 0,12% річних, та підтверджує, що ознайомилась і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила факт отримання інформації про умови кредитування Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк». (а.с. 72,73)

Кредит надається позичальнику на наступні цілі - оплата/ часткова оплата товару згідно з переліком шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ТОВ «Грація Плюс» №0801 у ПАТ «Альфа-БАнк» у м.Києві, МФО 300346, : опис предмету застави - драгоценности/аксесуари косметичний комплекс по догляду за обличчям, кількість товару -1, вартість предмету застави - 7700,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг передбачено, що, підписавши цю анкету-заяву, Клієнт висловлює свою згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг (знаходяться на сайті банку www.a-bank.ua), Тарифами банку, які разом із даною заявою складають Договір банківського обслуговування.

Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, в порядку діючого законодавства, своїм підписом клієнт приєднався та зобов'язався виконувати умови, викладені в Умовах і Правилах надання банківських послуг, Тарифах ПАТ «Акцент-Банк».

Вказане свідчить про те, що при укладенні договору приєднання особа, що приєднується до виконання Умов та Правил надання банківських послуг не в змозі у іншій спосіб ніж підписання анкети-заяви (згоди на виконання згаданих умов) підтвердити своє ознайомлення із згідними умовами та правилами, розуміння вказаних умов та правил та згоду і необхідність щодо їх виконання. В іншому випадку (не ознайомлення, не усвідомлення чи нерозуміння певних положень "Умов та Правил", незгоду з певними положеннями "Умов та Правил", небажання їх виконання) договір приєднання не може бути укладеним, що випливає із приводи вказаного договору (ст.634 ЦК України).

Зважаючи на вказане, сторону, що приєдналась слід вважати такою, що ознайомлена із Умовами та Правилами, до яких вона приєднується, усвідомлює їх та погоджується їх виконувати. В іншому випадку заява-анкета при приєднання до договору нею не підписується та договір відповідно не укладається.

Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину.

Як роз`яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Виходячи з положень ст.230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Навідміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як встановлено судом, при укладенні договору про надання послуг сторони - ТОВ «Грація Плюс» та ОСОБА_1, добровільно дійшли згоди щодо всіх істотних умов, зокрема щодо ціни, порядку оплати, тощо, про що свідчить текст підписаний обома сторонами договору.

Твердження позивача, що на момент підписання Договору про надання послуг №ПМ2109 від 15 вересня 2015 року вона була введена в оману, оскільки не отримала достатньої інформації про обсяг послуг, які мають бути наданні за договором, а тому, укладаючи договір помилялася щодо природи укладеного договору, який за своїми ознаками є фактично договором купівлі-продажу, не заслуговують на увагу суду, оскільки позивачем не надано та не вказано суду на наявність обману, що за її твердженням мав місце при укладенні договору про надання послуг.

Отже, зазначені позивачем підстави в обґрунтування заявлених позовних вимог в частині визнання недійсним договору про надання послуг не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а відтак не підлягають задоволенню з зазначених підстав.

Відповідно до положень п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

В той же час, позивачем не надано докази, які мали підтвердити, що вона, як сторона договору, скористалась наданим законом правом на відкликання згоди на укладання договору.

За договором кредиту одна сторона - банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит у встановлений строк та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір є договором консенсуальним, платним, двосторонньо зобов'язальним. Вимоги до форми і порядку укладення кредитного договору передбачено у ст. 1055 ЦК України, ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 р. «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Кредитний договір укладається між позичальником і кредитодавцем в письмовій формі і визначає взаємні зобов'язання стосовно суми кредиту, терміну його повернення, розміру та порядку сплати відсотків і не може змінюватися в односторонньому порядку. До умов кредитного договору належать: об'єкти кредитування; розмір кредиту; умови його надання та погашення; процентні ставки за користування кредитом та порядок сплати процентів; умови здійснення банківського контролю за використанням коштів; способи забезпечення виконання зобов'язань клієнтом; перелік розрахунків та відомостей, необхідних для кредитування, строк їх надання клієнту; майнова відповідальність за порушення умов договору тощо.

Важливим є право позичальника на отримання попередньої достовірної інформації про умови кредитування, у тому числі про усі платежі, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Частина 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» закріплює, що інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав'язування її придбання. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право на достовірну і доступну інформацію.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Також, судом встановлено, що в день укладання договору про надання послуг - 15 вересня 2015 року, між ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент Банк» було укладено кредитний договір шляхом підписання Заяви Позичальника №АВНОRG154330134, згідно умов договору Банк надав позивачу грошові кошти в сумі 7700,00 грн., а остання зобов'язалася сплачувати 0,12% (відсотка) річних за користування коштами, використати його за цільовим призначенням: оплати/часткової оплати товарів згідно з переліком, що визначений у п.10 Заяви Позичальника, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ТОВ «Грація Плюс».

Разом з тим, істотною умовою кредитного договору є грошові кошти, які надаються банком позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Як убачається з Довідки про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту до послуг Банку - плата за пакет банківських послуг входить, крім основної суми кредиту та встановленої фіксованої процентної ставки за користування кредитними коштами, винагорода за надання фінансового інструменту щомісячно - 5,0% та ефективна процентна ставка - 40,03%.

Під час розгляду цивільної справи, представник відповідача ПАТ «Акцент Банк» надав суду копію Заяви про приєднання до Публічного договору про співпрацю від 03 червня 2015 року, укладений між ПАТ «Акцент Банк» та ТОВ «Грація Плюс», та Доповнення до Заяви про приєднання до Публічного договору про співпрацю датований 05 серпня 2015 року, за умовами якого сторони домовились про спільне проведення в період з 05.08.2015 року по 05.10 2016 року акції в магазинах Продавця про продаж товару в кредиту Клієнту, де передбачена виплата компенсації продавцю в процентному співвідношенні в залежності від певного періоду дії акції.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 21 цього ж Закону встановлено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Враховуючи наведене, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним факт порушення прав ОСОБА_1, як споживача, під час укладання кредитного договору, оскільки за умовами договору кредит надавався Позичальнику в сумі 7700,00 грн. з цільовим використанням коштів - на придбання косметичного комплексу по догляду за обличчям, за умовами договору вказана сума коштів мала бути перерахована на банківський рахунок ТОВ «Грація Плюс», в свою чергу Позичальник мала за мету укласти кредитний договір для проведення оплати вартості косметологічних послуг на виконання зобов'язань за Договором про надання послуг №ПМ2109 від 15.09.2015 року, укладеного з ТОВ «Грація Плюс», вартість яких за договором складала 4697,00 грн. (п.3.1 Договору про надання послуг).

За даними бухгалтерської довідки, виданої ТОВ «Грація Плюс» від 18.11.2016 р. за вих.№18/11/2, клієнту ОСОБА_1 на користь ТОВ «Грація Плюс» від ПАТ «Акцент Банк» 16.09.2015 року відповідно до Договору ПМ2109 від 15.09.20154 року надійшло 4697,00 грн. (а.с.101)

Виходячи з умов кредитного договору, який оформлено шляхом підписання позивачем Заяви Позичальника, ПАТ «Акцент Банк» безпідставно включено до загальної суми кредиту, виданого Позичальнику ОСОБА_1, 3003,00 грн., яка не включена до сукупної вартості кредиту, яка розписана у Довідці про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, ці обставини визнанні представником відповідача ПАТ «Акцент Банк» в судовому засіданні, з посиланням, як підставу для включення вказаної суми до сукупної вартості кредиту, на положення Публічного договору про співпрацю від 03 червня 2015 року, укладеного між ПАТ «Акцент Банк» та ТОВ «Грація Плюс», що є порушенням п.3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 року за №168, оскільки ці витрати є фактично винагородою банку та не відноситься до тих платежів, які банк має права встановлювати для сплати споживачам на користь банку.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - трете, умови договору завдають шкоди споживачеві.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем доведено наявність підстав для визнання недійсною Заяви Позичальника №АВНОRG154330134 від 15 вересня 2015 року, укладену між Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» та ОСОБА_1, як такої, що укладена без дотриманням вимог ч.19 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», що дає підстави для застосування наслідків передбачених ч.6 ст.19 України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грація Плюс», Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання недійсними договорів підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення суд визнає недійсною Заяву Позичальника №АВНОRG154330134 від 15 вересня 2015 року, укладену між Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» та ОСОБА_1, в іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, при вирішенні питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. , який сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підвереджується оригіналом платіжного документу.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 230, 627, 634, 638, 639, 901, 903, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст.4, 11, 18 , 21 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 59, 60, 61, 88, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грація Плюс», Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочину задовольнити частково.

Визнати недійсною Заяву Позичальника №АВНОRG154330134 від 15 вересня 2015 року, укладену між Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» та ОСОБА_1.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я