УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Чугуївська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання спадкового договору недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 10 жовтня 1963 року між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. На момент смерті йому відповідно до договору дарування від 14 березня 1978 року належав на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1, який вони разом з чоловіком перебудували і у 2008 році відповідно до акту державної комісії його було введено до експлуатації. Рішенням Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 17 червня 2008 року № 148 право власності на вищевказаний житловий будинок оформлено на ім'я її чоловіка і на підставі цього рішення йому було видано свідоцтво про право власності на цей будинок. Вважала, що зазначений будинок був побудований під час її перебування у шлюбі з ОСОБА_6, тому відповідно до ст. 60 СК України він є спільним майном подружжя.

Проте у вересні 2015 року під час оформлення своїх спадкових прав вона дізналась про наявність спадкового договору, укладеного 23 серпня 2008 року її чоловіком з ОСОБА_5 Вважала, що вона, як дружина ОСОБА_6 та особа, що приймала безпосередню участь у будівлі будинку має право на 1/2 його частку, а за змістом ч. 1 ст. 67 СК України її чоловік мав право укласти спадковий договір лише щодо своєї частини у праві спільної сумісної власності подружжя лише після визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування.

Також зазначала, що відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання по спадковому договору, а ОСОБА_6, підписуючи спадковий договір, вважав, що підписує договір тільки на свою частку, тому такий правочин може бути визнаний недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України, ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки ОСОБА_6 не мав права відчужувати весь будинок і вказаний договір позбавляє її права, як другого з подружжя, на законну частку у спільному майні подружжя. Крім того, відповідач відібрав у неї ключі від будинку та вигнав її, забороняючи в ньому проживати і в такий спосіб позбавив її житла.

Ураховуючи наведене, позивач просила визнати спадковий договір, укладений 23 серпня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 недійсним.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 17 серпня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Спадковий договір, укладений 23 серпня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, визнано недійсним.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно виходив із того, що спірний будинок є спільним сумісним майном подружжя, проте під час укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 спадкового договору позивач надала свою згоду на його укладення, подавши відповідну заяву, яка підписана нею та нотаріально посвідчена. При цьому позивач свій підпис на цій заяві не оспорювала, доказів на спростування факту вчинення цього правочину не надала.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В.Закропивний

С.П.Штелик