САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/6197/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2017 року Самарський районній суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Береза І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

31 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на наступне. Він одружився з відповідачкою 20 серпня 2005 року. Оскільки відповідачка на той час проживала і працювала у м. Нікополі Дніпропетровської області, а він у м. Дніпропетровську, вони вирішили, що разом будуть проживати у м. Дніпропетровську і наймати житло, оскільки коштів на придбання власного житла тоді не було. Через деякий час він знайшов квартиру для найму, яка розташована в будинку №28/32 по вул. Бабушкіна (зараз ОСОБА_3) у м. Дніпропетровську і навесні 2014 року і вони вїхали до неї. В цій квартирі вони прожили разом більше 2 років. На початку 2006 року його батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 запропонували йому та його молодшій сестрі ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, продати їх спільну квартиру, а саме приватизовану трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належала їм на праві спільної власності. Після того, як була встановлена середня вартість такої квартири на ринку нерухомості на той час, вони з батьками домовились про те, що за отримані від її продажу кошти вони з сестрою отримують порівну по 15000,00 доларів США для того, щоб кожен з них зміг придбати собі власне житло. У червня 2006 року вони продали квартиру за 94000,00 доларів США, що на час вчинення правочину становило 474700,00 грн., виходячи із курсу гривні до долара США: 5,05 грн. за 1 долар США. В межах отриманої ним від продажу зазначеної квартири суми найбільш прийнятним варіантом виявився продаж будинку №46 по вул. Лебединій у м. Дніпропетровську, який продавали його співвласники: ОСОБА_7 та його сестра ОСОБА_8 Після його огляду 03 серпня 2006 року він уклав з продавцями договір домашньої угоди, відповідно до якого вартість домоволодіння разом із земельною ділянкою, на якій воно розташоване, становила 15000,00 доларів США або 75750,00 грн. відповідно до курсу валюти у 5,05 грн. за 1 долар США і сплатив їм в рівних частках за нього по 7500,00 доларів США. Після проведеного розрахунку ОСОБА_7 передав йому ключі від будинку, документи на домоволодіння та інші документи, що повязані з ним. Через деякий час вони з відповідачкою залишили найману квартиру і переїхали проживати в ІНФОРМАЦІЯ_2. У звязку з браком коштів на укладення в нотаріальному порядку договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, їх укладення було відкладено. 10 травня 2007 року (через 9 місяців) між ним як покупцем і ОСОБА_9 як продавцем, який на підставі відповідної довіреності діяв і в інтересах іншого продавця ОСОБА_8, був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння. В цей же день 10 травня 2007 року було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки між тими самими сторонами, що знаходиться у м. Дніпропетровську на території Самарського району по вул. Лебединій, 46, площею 0,0810 га, яку передано для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Кадастровий номер земельної ділянки :09:433:0009. Право власності на домоволодіння було зареєстровано за ним 02 липня 2007 року. А відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на земельну ділянку зареєстровано за ним 04 жовтня 2016 року, індексний номер:31699674. Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що виготовлений станом на 16 вересня 2016 року, який знаходиться на земельній ділянці, яка є виключно його власністю, розташовані: житловий будинок (літера А-1) з прибудовою (літера а-1), ганком (літера а), навіси (літери а1 та а2), сарай (літера Е), огорожа (літери №5, №6, №7), замощення (літера І), колодязь (літера К). Відповідно до технічного паспорту від 16 вересня 2016 року інвентаризаційна вартість цього нерухомого майна становить 148925,00 грн., а сарай (літера Е) позначений як самочинне будівництво. Житловий будинок та земельна ділянка були придбані ним за особисті кошти, отримані від продажу квартири, яка належала йому на праві спільної власності з іншими особами з 1996 року, тобто ще до укладення шлюбу з відповідачкою 20 серпня 2005 року. Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження обєкту будівництво сараю (літера Е) за адресою: вул. Лебедина, 46 у м. Дніпрі, виготовленого 10 жовтня 2016 року, а саме його розділів 4, 5, 7: недоліків та пошкоджень, що впливають на безпечну експлуатацію обєкта, не виявлено, його конструкції перебувають у задовільному технічному стані (категорія ІІ); рекомендацій щодо усунення недоліків не надано за їх відсутністю; встановлена можливість надійної та безпечної експлуатації обєкта. З урахуванням зміни предмету позову, позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на домоволодіння за адресою: вул. Лебедина, буд. № 56 у м. Дніпрі із самочинно збудованою господарською будівлею сараєм (літера Е).

Позивач в судовому засіданні підтримував позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні, мотивуючи свої заперечення тим, що позивачем не доведено, що спірне домоволодіння було придбане ним за особисті кошти.

Представники відповідачів - Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради у судове засідання не зявились, повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома.

Вислухавши пояснення учасників судового засідання, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 20.08.2005 року було укладено шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 (дівоче прізвище «Боднар) (а.с.11).

03.09.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.12).

Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на житло від 15 жовтня 1996 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням №1/2183-96 від 15 жовтня 1996 року, позивачу ОСОБА_1, а також ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної власності належала квартира АДРЕСА_2 (а.с.13).

Зазначена квартира АДРЕСА_2 була продана позивачем та членами його родини 02.06.2006 року, що підтверджується відповіддю державного нотаріуса Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 від 30.09.2016 року (а.с.15).

03 серпня 2006 року ОСОБА_1 уклав з продавцями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 договір домашньої угоди, відповідно до якого він придбав у останніх за 15000,00 доларів США домоволодіння №46 по вул. Лебединій у м. Дніпропетровську разом із земельною ділянкою, на якій воно розташоване (а.с.17).

Факт існування зазначеної домашньої угоди підтверджується копією паспорту позивача, з якої вбачається, що вже 31.10.2006 року він зареєструвався у спірному домоволодінні.

10 травня 2007 року між ОСОБА_1, як покупцем, і ОСОБА_7, як продавцем, який на підставі відповідної довіреності діяв і в інтересах іншого продавця ОСОБА_8, було укладено нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу домоволодіння №46 по вул. Лебединій у м. Дніпропетровську, та земельної ділянки за цією ж адресою (а.с.18-19).

Відповідно до даного договору спірне домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці площею 810,00 кв.м., складалося: з житлового будинку (літера А-1), входу у погріб (літера Б), сараю з погрібом (літера В), сараю (літера Д), споруд (№ 1-4, К; І: огорожа, ворота, колодязь, замощення).

Право власності на домоволодіння було зареєстроване за ОСОБА_1 02 липня 2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «ДМБТІ» за №15084688 (а.с.24).

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_1 04 жовтня 2016 року (а.с.25).

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що виготовлений станом на 16 вересня 2016 року, за період з 2007 до 2013 року включно були побудовані: навіс (літера а2), ворота (№5), огорожа (№6), огорожа (№7), замощення (літера І), сарай (літера Е), навіс (літера а1). Сарай (літера Е) позначений як самочинне будівництво (а.с.26-29).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що вони разом із позивачем, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали однією сімєю за адресою: АДРЕСА_3. Однак, їм довелося продати цю квартиру, оскільки їх дітям ОСОБА_1 та ОСОБА_6 необхідно було придбати житло. В червні 2006 року вони продали вказану квартиру за 94000 доларів США, тобто по 23500 доларів США кожному. З цих грошей він відразу віддав позивачу 15000 доларів США на придбання будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лебедина, 46. Оскільки придбаний позивачем будинок перебував у поганому стані та потребував ремонту, він частками передав позивачу ще 8500 доларів США, які той витратив на ремонт придбаного будинку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 підтвердила покази свідка ОСОБА_4 та пояснила, що вони у 2006 році продали трикімнатну квартиру, оскільки їх сину ОСОБА_1 потрібно було купити будинок, вони розділили гроші на всіх членів сімї, їх син придбав будинок, а вони допомагали йому з ремонтом. Придбаний будинок був у поганому стані та потребував ремонту. Ремонт будинку відбувався за кошти сімї позивача.

Відповідно до положень п.1, 3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи довідки про доходи позивача ОСОБА_1 за період 2005-2007 роки, які становили 16364,65 грн. (а.с.128-129) та доходи ОСОБА_2 за період 2005-2007 роки, які становили 17855,78 грн. (а.с.102), суд приходить до висновку, що з моменту реєстрацію шлюбу між сторонами по момент придбання спірного домоволодіння їх сукупного доходу було вочевидь недостатньо для придбання спірного домоволодіння, що свідчить про те, що воно не могло бути придбано на спільні кошти подружжя.

Суд критично ставиться до посилань представника відповідача про те, що спірне домоволодіння було придбано подружжям за рахунок кредитних коштів отриманих в ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» відповідно до кредитного договору №5806281 від 30.10.2007 року, оскільки з тексту даного договору вбачається, що кредит в сумі 14068 доларів США було отримано позивачем на придбання автомобілю НОМЕР_1, та відповідно до п.2.1.4 цього Договору зазначені кошти було перераховано банком на розрахунковий рахунок продавця автомобіля (а.с.122-124).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Судом не приймають до уваги посилання представника відповідача про те, що відповідачем та її родичами зроблено значний внесок у вигляді фізичної праці та грошових коштів в процесі набуття та обладнання спірного домоволодіння, оскільки представником не надано суду належних доказів на підтвердження даних фактів. Крім того, відповідач мала можливість звернутися до суду із зустрічним позовом про визнання спірного домоволодіння обєктом спільної сумісної власністю подружжя з цих підстав на підставі ст.62 СК України, однак не скористалася нею.

Враховуючи викладені обставини суд приходить до висновку що підчас судового розгляду справи позивачем доведено, що спірне домоволодіння було придбано ним за особисті кошти, які він отримав внаслідок продажу належної йому частки квартири.

Що стосується позовної вимоги щодо визнання за позивачем права власності на самочинно збудовану господарську будівлю сарай (літера Е), то в задоволенні зазначеної вимоги слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.5 Закону України «про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законом порядку.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою КМУ №461 від 13.04.2011 року, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно із роз'ясненнями, які містяться в п.п.9, 10, 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-ХІІ спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що йому відповідною інспекцією державного будівельного архітектурного контролю було відмовлено у прийняті до експлуатації самовільно побудованої споруди, суд приходить до висновку про необґрунтованість зазначеної вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.57 СК України, ст.ст. 11, 18, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (іпн.) право приватної власності на домоволодіння №46 по вул. Лебедина у м. Дніпро.

В задоволенні вимоги про визнання права власності на самочинно побудований сарай (літ. Е) відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя О.П.Румянцев