АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09.02.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Михайлівський» про зміну дати звільнення та виплату недоотриманої частини вихідної допомоги при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Михайлівський» про зміну дати звільнення та виплату недоотриманої частини вихідної допомоги при звільненні. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 24.05.2016 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» було видано наказ №10 «Про скорочення чисельності та штату працівників ПАТ «Банк Михайлівський». На підставі даного наказу позивачу 26.05.2016 було вручено попередження про майбутнє звільнення, в якому було зазначено, що його буде звільнено із займаної посади 29.07.2016, але не раніше ніж через два місяці з дня вручення. Проте, наказ про звільнення працівників було видано 29.07.2016, а датою звільнення позивача визначено 01.08.2016. Такі дії уповноваженої особи Фонду позивач вважає такими, що порушили його трудові права в частині недоотримання вихідної допомоги при звільненні з посади через зміну дати його звільнення з 29.07.2016 на 01.08.2016, що вплинуло на визначення розрахункового періоду для обчислення вихідної допомоги. Враховуючи наведене, позивач просив: зобов'язати відповідача змінити дату його звільнення з роботи на 29.07.2016 та внести відповідні зміни до його трудової книжки; зобов'язати відповідача обчислити та виплатити позивачу недоотриману частину вихідної допомоги при звільненні з роботи у розмірі 14138,05 грн.

Справа № 761/39732/16-ц
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/4707/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Маліновська В.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09.02.2017 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Михайлівський» про зміну дати звільнення та виплату недоотриманої частини вихідної допомоги при звільненні.

Не погодився з рішенням суду позивач, ним була подана апеляційна скарга, яка мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Позивач вказує на те, що його звільнення саме 01.08.2016, а не з 29.07.2016, призвело до порушення його інтересу у вигляді втрати матеріального блага і недоотримання 14138,05 грн., вихідної допомоги при звільненні. Також вказує на те, що суд неналежним чином дослідив докази та залишив поза увагою суттєві фактичні дані, а саме розрахунковий лист за травень 2016, відповідно до якого 16000,00 грн., є надбавкою, яка входить до складу заробітної плати, а не одноразовою виплатою, як зазначав суд першої інстанції. Таким чином, суд безпідставно і неправомірно виключив 16000,00 грн. надбавки із складу заробітної плати позивача за травень 2016 року, що призвело до помилкового обчислення середньомісячної заробітної плати, і як наслідок - до помилкового рішення суду. На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ним вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вважав недоведеними заявлені позовні вимоги, оскільки обставини на які посилався позивач не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Судом встановлено, що надбавка в сумі 16000,00 грн., яка була нарахована позивачу в травні 2016 року є одноразовою виплатою та не підлягає врахуванню при обчисленні середньомісячної заробітної плати для визначення розміру вихідної допомоги. Сума вихідної допомоги позивача з врахуванням останніх двох календарних місяців роботи (травень-червень 2016 року) за вирахуванням одноразової виплати в сумі 16000,00 грн., є меншою за розмір вихідної допомоги розрахований відповідачем за червень-липень 2016 року, як останніх двох місяців роботи, тому не вбачається порушення його прав діями відповідача щодо його звільнення з 01.08.2016.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається і встановлено судом, що згідно Наказу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» ІО.П. Ірклієнко від 24.05.2016 №10 «Про скорочення чисельності і штату працівників ПАТ «Банк Михайлівський» у зв'язку з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.05.2016 № 812 щодо початку процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» (на підставі постанови Правління НБУ від 23.05.2016 року №14), та відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, наказано провести скорочення чисельності і штату працівників ПАТ «Банк Михайлівський» шляхом скорочення працівників ПАТ «Банк Михайлівський» в кількості 1451 осіб, зокрема і ОСОБА_1 - головного фахівця Відділу економічної безпеки Департаменту безпеки, з 29.07.2016 (а.с.56-59).

Позивачем було отримано попередження про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України 26.05.2016. В попередженні було вказано про звільнення з 29.07.2016, але не раніше ніж через два місяці з дня вручення вказаного повідомлення (а.с.7,48).

Наказом ПАТ «Банк Михайлівський» від 29.07.2016 № 37-К «Про звільнення працівників» ОСОБА_1 звільнено з посади головного фахівця Відділу економічної безпеки Департаменту безпеки з 01.08.2016 в зв'язку із скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України), з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку - 11 днів, вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України (а.с.9,39-40,49).

Позивач ознайомився з вказаним наказом 01.08.2016 та в цей же день отримав трудову книжку, що підтверджується Книгою обліку руху трудових книжок (а.с.4 1-13).

19.08.2016 позивач звернувся до ПАТ «Банк Михайлівський» з заявою про зміну дати звільнення та проведення перерахунку його вихідної допомоги при звільненні (а.с.13.61). Листом № 04.10.16/03-вих від 04.10.2016 ПАТ «Банк Михайлівський» повідомив позивача про те, що повідомлення про його наступне вивільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України було надано до Шевченківського районного центру зайнятості 30.05.2016, на підставі чого позивача було звільнено 01.08.2016, тобто після закінчення двомісячного строку (а.с.15,60).

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

В порядку ч. 3 ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавець зобов'язаний повідомляти територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці за два місяці до вивільнення.

Враховуючи, що першим робочим днем після спливу вказаного строку з моменту повідомлення Шевченківського районного центру зайнятості про масове вивільнення припадає на 01.08.2016, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача 01.08.2016 є правомірним. Також слід звернути увагу на те, що законодавством встановлений мінімальний строк від попередження до звільнення, який є відповідною гарантією прав працівника, перевищення цього строку не є звуженням прав працівника. Отже звільнення позивача 01.08.2016, замість 29.07.2016 не є порушенням його прав, а тому підстав для зміни дати його звільнення не вбачається.

В позовні заяві та апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що порушення його прав відбулось при здійсненні розрахунку середнього заробітку, так як взятий до розрахунку не травень місяць, за який виплата заробітної плати була проведена в повному обсязі, а липень, в якому позивач був у вимушеному простої.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.1 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячною заробітку.

Механізм розрахунку суми вихідної допомоги регулює Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995. Відповідно до п.4 цього Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, виплати за виконання окремих доручені (одноразового характеру), що не входять їїобов'язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов'язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); одноразові виплат (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Виходячи з наведеної норми чинного законодавства, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що надбавка виплачена позивачу в травні 2016 року носить разовий характер, оскільки вона не виплачувалась в інші місяці і не була визначена сторонами при укладенні трудового договору, а тому відсутні підстави для включення її до розрахунку суми середнього заробітку позивача. До того ж, як вже вказано вище звільнення позивача 01.08.2016 не є таким, що проведено з порушенням норм чинного законодавства, а тому і здійснений відповідачем розрахунок середнього заробітку позивача, виходячи із заробітної плати виплаченої в червні, липні 2016 року є правомірним.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про недоведеність заявлених позовних вимог відповідає обставинам справи. Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, а тому рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09.02.2017 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: