Справа № 464/3110/17
пр.№ 2/464/1050/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.06.2017 м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Мички Б.Р.

за участю секретаря судового засідання Янишин М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, в якому, згідно із останніми уточненнями позовних вимог, просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі ЛМКП «Львівтеплоенерго») на його користь 27199,07 грн. невиплаченої заробітної плати, а також 2923,58 грн. витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді електрослюсаря з ремонту електричного устаткування по 4 розряду, а з 01.01.2011року по 5 розряду. 12.04.2017 р. звільнений з роботи відповідно до наказу №180-к. Внутрішніми наказами по підприємству відповідач встановлював мінімальні тарифні ставки робітника першого розряду, на основі яких проводив розрахунок і виплату заробітної плати. Однак визначена відповідачем заробітна плата не відповідала Закону України «Про державний бюджет України», зокрема: наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 21.07.2010 р. № 186 встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.07.2010 р. в розмірі 892,8 грн. (з розрахунку мінімальної заробітної плати 744 грн.), натомість відповідно до ст.53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік», мінімальна заробітна плата з 01.07.2010 р. становила 888грн.; наказом від 23.04.2012 року № 150 встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.05.2012 р. в розмірі 1042,8 грн., натомість згідно з ст.13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» мінімальна заробітна плата з 01.05.2012 р. становила 1094 грн.; наказом від 29.04.2013 р. № 170 встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.05.2013 р. в розмірі 1106,4 грн., натомість згідно з ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» мінімальна заробітна плата з 01.05.2013 р. становила 1147 грн.; наказом від 30.04.2014 р. № 176 встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.05.2014 р. в розмірі 1 152 грн., натомість згідно з ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна заробітна плата з 01.05.2014 р. становила 1218 грн.; наказом від 27.06.2014 р. № 264 встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.07.2014 р. в розмірі 1204,8 грн., натомість згідно з ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна заробітна плата станом на липень поточного року становила 1218 грн. Зазначає, що у колективному договорі ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки встановлено коефіцієнт по підгалузі 1,37, відповідно до займаної ним посади тарифний коефіцієнт становить 1,35 по 4 розряду та 1,54 по 5 розряду; у колективному договорі ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки встановлено коефіцієнт по підгалузі 1,59, відповідно до займаної ним посади тарифний коефіцієнт становить 1,54. А відтак, враховуючи те, що відповідач порушив вимоги законодавства України, в тому числі не дотримувався умов Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки; Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки; Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки; Територіальної угоди між ОСОБА_2 обласною державною адміністрацією, об'єднання роботодавців та профспілковими об'єднанням Львівської області на 2012-2014 роки, просить уточнені позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його представникуточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним у змісті позовної заяви.

Представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» у судовому засіданні уточнені позовні вимоги заперечила у повному обсязі з підстав, зазначених у письмових запереченнях. Зазначила, що згадані в позовній заяві накази «Про зміни в оплаті праці працівників» є чинними та скасованими у встановленому порядку не були. Ці накази є правовими актами локального характеру, котрі містять норми права, які регулюють конкретні правовідносини, є обов'язковими до застосування на підприємстві і видаються директором підприємства за погодженням з первинною профспілковою організацією. На виконання даних наказів відділом організації праці і заробітної плати ЛМКП «Львівтеплоенерго» формується тарифна сітка (схема посадових окладів) на основі тарифної ставки робітника І розряду, з урахуванням міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок за видами робіт та кваліфікаційних коефіцієнтів; розробляється штатний розклад із врахуванням нової схеми посадових окладів (тарифної сітки) та подається на погодження в Департамент житлового господарства та інфраструктури ОСОБА_2 міської ради; нараховується та виплачується заробітна плата в терміни, встановлені наказом, у відповідності до затвердженого штатного розкладу. Доведення до відома працівників змісту наказів здійснюється шляхом безпосереднього повідомлення керівниками структурних підрозділів (начальниками відділів, служб, лабораторій, цехів тощо) своїм підлеглим про їх прийняття та механізм впровадження в дію, а також шляхом розміщення примірників наказів на дошках оголошень. На виконання вимог ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати підприємство повідомляє працівників, шляхом видачі розрахункових листків, про наступні дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Зазначила, що позивач був ознайомлений з наказами про зміни в оплаті праці працівників у вказаний вище спосіб, проте не оскаржив їх у встановлений законом тримісячний строк. Строк на їх оскарження позивачем пропущено, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та просить відмовити в задоволенні таких.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зясувавши її дійсні обставини та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 31 січня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства, Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, установи, організації здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 22.07.2008 р. працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді електрослюсаря з ремонту електроустаткування електростанції по четвертому розряду Теплоелектроцентралі №1; 01.01.2011 р. переведений електрослюсарем з ремонту електроустаткування електростанції по пятому розряду Теплоелектроцентралі №1; 12.04.2017 р. звільнений з даної посади за згодою сторін, що стверджується трудовою книжкою АХ№894009, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.6, 7).

Відповідно до ст. 96 КЗпП України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники).Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником).

Статтею 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оплату праці», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника I розряду - у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом.

Згідно з Тарифною частиною Регіональної угоди між ОСОБА_2 обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднанням Львівської області на 2010-2011 роки встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством ЖКГ України та ЦК профспілки працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2011 роки.

Додатком № 1 до Тарифної частини Регіональної угоди на 2010-2011 роки встановлено коефіцієнт співвідношень тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду (групи кваліфікації). Для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ, даний коефіцієнт становить 1,62; для 4 розряду міжрозрядний тарифний коефіцієнт становить 1,35 та для 5 1,54.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, колективними договорами ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки та на 2012-2013 роки встановлено місячні і годинні тарифні ставки робітників, зайнятих на експлуатації устаткування ТЕЦ-1, теплоцентралі «Північна», теплоцентралі «Південна», РМТМ.

Згідно з Тарифною частиною Територіальної угоди між ОСОБА_2 обласною державною адміністрацією, об'єднання роботодавців та профспілковими об'єднанням Львівської області на 2012-2014 роки встановлено, що оплата праці працівників підприємств житлово-комунального господарства області здійснюється із застосуванням вимог Тарифної частини. Встановлено мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством ЖКГ України та ЦК профспілки працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України.

Додатком № 1 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014 роки встановлено коефіцієнт співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ в розмірі 1,62.

Також, даним додатком визначено формулу розрахунку місячної тарифної ставки робітника I-розряду за підгалузями та видами робіт: мінімальна з/плата х 1,2 х Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузях та за видами робіт).

Додатком № 2 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014 роки встановлено єдину сітку міжрозрядних тарифних коефіцієнтів по підгалузях житлово-комунального господарства, згідно з якою наведений коефіцієнт для працівників 5 розряду становить 1,54.

Згідно з п. 16.2 колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою. Аналогічне положення закріплене і у колективному договорі ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 працював з 22.07.2008 р. у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді електрослюсаря з ремонту електроустаткування електростанції по четвертому розряду Теплоелектроцентралі №1; а з 01.01.2011 р. йому присвоєно пятий розряд та для нього міжрозрядний тарифний коефіцієнт відповідно до займаної ним посади становив по четвертому розряду 1, 35 та по пятому 1,54.

Як встановлено судом, директором ЛМКП «Львівтеплоенерго» у 2010-2014 роках видано ряд наказів «Про зміну в оплаті праці працівників», якими встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду (а.с.8-12).

Так, наказом № 186 від 21.07.2010 р. встановлено з 01.07.2010р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 892,8 грн., з розрахунку мінімальної зарплати 744 грн., тоді як згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2010 рік» мінімальна зарплата з 01.07.2010р. становила 888 грн. (а.с.8).

Відповідно до наказу № 150 від 23.04.2012р. встановлено з 01.05.2012р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1042,8 грн. При цьому, згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2012 рік» мінімальна зарплата станом на 01.05.2012р. становила 1094 грн. (а.с.9).

Відповідно до наказу № 170 від 29.04.2013р. встановлено з 01.05.2013р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1106,4 грн., тоді як згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік» мінімальна зарплата станом на 01.05.2013р. становила 1147 грн. (а.с.10).

Згідно наказу № 176 від 30.04.2014р. встановлено з 01.05.2014р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1152 грн., з розрахунку мінімальної зарплати 960 грн., тоді як згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна зарплата з 01.05.2014р. становила 1218грн. (а.с.11).

Як вбачається з наказу № 264 від 27.06.2014р. встановлено з 01.07.2014р. мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1204,8 грн., з розрахунку мінімальної зарплати 1004 грн., однак згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна зарплата з 01.05.2014р.становила 1218 грн. (а.с.12).

Таким чином, мінімальна тарифна ставка робітника І розряду для обрахунку заробітної плати позивача визначалась відповідачем без застосування коефіцієнту співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду для працівників та міжрозрядного тарифного коефіцієнту по підгалузях житлово-комунального господарства.

А відтак, відповідач вищевказаними наказами неправомірно зменшував встановлений Законом розмір мінімальної заробітної плати, на основі якого проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду, чим порушив трудові права позивача, зокрема на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством.

З наданих позивачем розрахунків вбачається, що відповідач ЛМКП «Львівтепленерго» за період з січня 2010 року по грудень 2014 року заборгував йому 27199,07 грн., з яких: за 2010 рік 1898,94 грн.; за 2011 рік 3325,20 грн., за 2012 рік 7483,55 грн., за 2013 рік 7360,27 грн., за 2014 рік 7131,11 грн. (а.с.123-125).

Разом з тим, п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Суд не приймає до уваги покликання представника відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки вказане суперечить ч. 2 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1,2 Закону України «Про оплату праці», які слід розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

На підставі вищенаведеного та оскільки судом встановлено, що діями відповідача ЛМКП «Львівтепленерго» порушено право позивача, з відповідача ЛМКП «Львівтепленерго» на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість по заробітній платі за період з січня 2010 року по грудень 2014 року в сумі 27199,07 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Для захисту свого порушеного права та представництва інтересів в суді позивачем було укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_3 (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №681 від 29.03.2010 року). Згідно п.4.1 даного договору за надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату в розмірі 40% прожиткового мінімуму за кожну годину роботи адвоката у відповідності до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано розрахунок розміру компенсації таких та квитанцію №26 від 14.06.2017 р. про їх оплату у розмірі 2923 грн. 58 коп., а відтак суд приходить до висновку, що такі витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача в користь позивача.

Крім того, згідно із ст.88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути 640 грн. судового збору.

На підставі ст.96, 97, 233 КЗпП України, ст ст.3, 6 Закону України «Про оплату праці», Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 79, 84, 88, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України,суд, -

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 27 199 грн. 07 коп. невиплаченої заробітної плати, які присуджені йому без врахування утримання податків та інших обовязкових платежів, та 2923 грн. 58 коп. витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» в дохід держави 640 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, у відсутності якої таке було постановлено, - протягом того ж строку з дня отримання його копії. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання такої рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий Б.Р. Мичка