АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3802/17 Справа № 201/2714/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря - Григорєвої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ «АКБ «Індустріалбанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено (а.с.51-54).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити: визнати кредитний договір № KRI/0900/310/07 від 16 липня 2007 року укладений між АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_4 з усіма змінами та доповненнями до нього недійсним. Визнати недійсним іпотечний договір № KRI/0900/310/07 від 16 липня 2007 року укладений між АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_4 (а.с.59-66).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Як вбачається з матеріалів справи, між АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_4 16 липня 2007 року укладений кредитний договір № KRI/0900/310/07, відповідно до умов якого банк надав їй кредит в розмірі 85000 доларів США, з кінцевим терміном повернення боргу відповідно до графіку платежів 12 липня 2029 року (а.с.4-8).

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2017 року позовну заяву ПАТ АКБ «Індустріалбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто в солідарному порядку зі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ АКБ «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором №КRI/0900/310/07 від 16 липня 2007 року, яка, станом на 22 листопада 2016 року, складає 23697 доларів США 97 центів та 12192 грн. 65 коп. (а.с.34-37).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що отримуючи кредит в іноземній валюті, позивач не пред'явив до відповідача вимог щодо зміни умов кредитування, порядку та строків сплати кредиту чи недійсності укладення договору. Зазначені умови кредитного договору є суттєвими і оговорені (погоджені сторонами) в самому договорі.

Такі висновки суду відповідають нормам цивільного законодавства, та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до ч.2 ч.3 ст.6 ЦК України - сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги, що позивач не отримувала кредит у розмірі 85000 доларів США спростовуються матеріалами справи, а саме рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2017 року, відповідно до якого встановлено, що згідно меморіального ордеру №14020 від 16 липня 2007 року та заяви ОСОБА_4 від 16 липня 2007 року вбачається, що з позичкового рахунку АКБ «Індустріалбанк» на поточний рахунок ОСОБА_4 було перераховано грошові кошти за кредитним договором в сумі 85000 Доларів США, в еквіваленті складає 429250,00 грн. (а.с.34-37). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доводи апеляційної скарги, що умови кредитного договору суперечать ст. 99 Конституції України, ст. 192, 524, 533 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 1 ст. 3 Декрету Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п. 6.1 та п. 6.2 Постанови Національного банку України № 200 від 30 травня 2007 року «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України», колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Згідно ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

При цьому, відповідно до ст. 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та Закон України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

При цьому, судом установлено, що на час укладання кредитного договору у ПАТ АКБ «Індустріалбанк» була наявна ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями, твердження ОСОБА_4, що вищезазначений кредитний договір не відповідає вимогам закону, а саме ст.524 ЦК України, є хибним та таким, що не відповідає дійсності.

З моменту укладення договору, позичальник виконувала всі його умови. Таким чином, апелянт прийняла на себе всі зобов'язання та виконувала їх протягом 7 (семи) років, що нею визнано.

Крім того, ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на момент укладення спірного кредитного договору, визначено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Разом з тим, як встановлено судом, апелянт своїм правом передбаченим ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не скористалася.

Вимоги апеляційної скарги щодо визнання договору іпотеки недійсним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст. 31 ЦПК України, до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Вимоги про визнання недійсним іпотечного договору № KRI/0900/310/07 від 16.07.2007 укладеного між АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_4 до суду першої інстанції не предявлялися, а тому не можуть бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції матеріального чи процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. Тому, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: