АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 641/5558/16-ц Головуючий суддя І інстанції Григор'єв Б. П.
Провадження № 22-ц/790/4022/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді Яцини В.Б.

суддів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року позивачі звернулись з позовом до ОСОБА_3, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і виселення, а саме з: квартири № 385, що розташована за адресою: проспект Льва Ландау, будинок № 12 у м. Харкові.

В обґрунтування позовуз посиланням на ст.ст. 116, 150, 155, 157 ЖК України, ст.ст. 386, 391 ЦК України зазначили, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належить на праві власності квартири № 385, що розташована за адресою: проспект Льва Ландау, будинок № 12 у м. Харкові на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 жовтні 1995 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за реєстровим № 3-95-63520-ПС1. В квартирі також зареєстрована та проживає ОСОБА_3 Вона вселилася у квартиру, як дружина ОСОБА_7 Протягом останнього року ОСОБА_3 постійно влаштовувала сварки. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_7 поведінка відповідача значно погіршилась, вона неодноразово ображала позивачів, у тому числі нецензурною лайкою, погрожувала фізичною розправою. В результаті у ОСОБА_6, погіршився стан здоровя, внаслідок агресивної поведніки відповідача вона побоюється залишатися з відповідачем на одинці. Систематичне порушення відповідачем правил співжиття робить неможливим для позивачів спільне з нею проживання в одній квартирі. З цих причин позивачі звертались до міліції. ОСОБА_7, також заявив, що він ніколи не давав згоди на реєстрацію відповідача в належній йому квартирі.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року позовні вимоги задоволено. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою № 385, що розташована за адресою: проспект Льва Ландау, будинок № 12 у м. Харкові. Виселено ОСОБА_3 з квартири № 385, що розташована за адресою: проспект Льва Ландау, будинок № 12 у м. Харкові..

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначила, що судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення неповно було зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказала, що позивачами не було надано доказів на підтвердження факту звернення до поліції стосовно її неправомірної поведінки, жодним чином не підтверджено хоча б одного факту порушення нею правил співжиття, систематичність порушення цих правил судом також не встановлена, не доведено факту застосування заходів попередження або громадського впливу відносно неї, що свідчить про порушення судом передбачених законом підстав для виселення. Поставила під сумнів покази свідків, як неналежні докази у даній справі.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся учасників судовго засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в передбачних ст. 303 ЦПК України межах, вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач створює перешкоди позиачам у користуванні квартирою, яка їм належить на праві власності.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам і справи, порушують норми матеіального права, якими врегульовано підстави і порядок виселення колишніх членів сім'ї власника квартири, що відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК україни є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення апеляційним судом нового рішення про відмову у заловоленні позову.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 належить на праві приватної власності квартира № 385 у будинку № 12 по пр-ту. ОСОБА_8 у м. Харкові, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 18.10.1995 року № 3-95-63520-ПС1. У вказаній квартирі мешкає та за вказаною адресою з 07.07.2010 року зареєстроване постійне міце проживання відповідача ОСОБА_3, яка вселилася в цю квартиру як член сім'ї співласника, позивача ОСОБА_7 (а.с. 4).

Згідно заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2016 року був розірваний шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, в якому вони перебували з 17.10.2009 року.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Позивачі надали до суду копію заяви ОСОБА_3 про реєстрацію її місця проживання за даресою вказаної квартири, яку вона подала при вселенні у 2010 році, в якій існує запис про згоду на реєстрацію місця проживання заявника лише від власника - позивача ОСОБА_6, письмова згода від іншого співвланика - позивача ОСОБА_7 в цій заяві відсутня (а.с. 31). Колегія суддів не вбачає, що відсутність запису про таку згоду від позивача ОСОБА_7 свідчить про наявність у нього з цього приводу яких-небудь заперечень проти вселення до квартири у 2010 році відповідача ОСОБА_3, оскільки, як пояснив ОСОБА_7 проти цього вселення він ніколи не заперечував, відповідач вселилася в якості його дружини, неприязні відносини між ними виникли після розлучення. Тому вказаний документ не свідчить про відсутність у позиачів згоди на вселення відповідача до належної позивачам квартири в якості члена сум'ї співвланика.

Згідно ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до роз'яснень, що були на дані судам у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючий антигромадській поведнці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадянського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження , що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів.

Однак, в матеріалах спарви відсутні належні і допустимі докази на підтвредження того, що відповідач допускала передбачену в якості підстави для виселення у наведеній нормі ст. 116 ЖК поведінку, у тому числі відсутні докази вчинення стосовно неї яких-небудь заходів попередження.

Відповідно до ст.ст. 72, 107 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням можливо лише внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад встановлені у ст. 71 вказаного Кодексу строки, шість місяців, або у разі У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Стаття 405 ЦК України наступним чином передбачає право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом:

1. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

2. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном..

З урахуваннм того, що у даному випадку йдеться про позбавлення права користування жилим приміщеннм, відповідно до ст. 109 ЖК УРСР вислення із займаного вилого приміщення допускається лише з підстав, уставнолених законом.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не встановив передбачених законом підстав для визнання відповідача такою, що втартила право користування житловим приміщенням і для її виселення, то у суду не було правових підстав для заловолення позову.

Виходячи з навденого у задоволенні позову слід відмовити, за його недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді -