Провадження № 2/761/1672/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі: Кияшко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа: Фермерське господарство «Мерінос Україна» про визнання договору позики недійсним та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 (далі - Відповідач-1), ОСОБА_2 (далі - Відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Фермерське господарство «Мерінос Україна», про визнання недійсним договору про надання безвідсоткової позики від 16 березня 2012 року, укладеного між Фермерським господарством «Мерінос Україна», ОСОБА_1 та ОСОБА_4 позики недійсним та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 грн.

Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що між Позивачем, як позичальником та ОСОБА_4 як позикодавцем нібито був укладений Договір про надання безвідсоткової позики від 16.03.2012р., за умовами якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у сумі 4 240 000,00 грн., що становить еквівалент 400 000 євро, а позичальник зобов'язується повернути вказану суму Позики у визначений термін. Окрім того, Відповідач-1 та ОСОБА_2 підписують 09.03.2016р. фіктивний договір поруки, в якому вони визначили, що вказаний договір є забезпеченням поручителем виконання зобов'язань ОСОБА_1 щодо повернення кредитору позики/позик на загальну суму 300 000,00 євро. Факт підписання Договору поруки став правовою підставою для звернення Відповідача-1 з позовом до Позивача та Відповідача-2 про стягнення коштів за невідомим Позивачу Договором позики. Так, умови Договору позики не виконувались, ОСОБА_4 не передавав, а ОСОБА_1 не отримував грошові кошти у сумі 400 000 євро, також абз. 1 та 2 п.п.1.1. оскаржуваного договору виписані не в логічній послідовності, без дотримання правил граматики, що вказує на факт підроблення договору позики, частина договору написана російською мовою, в той час як «Реквізити і підписи сторін» виписані українською мовою. Договір про надання безвідсоткової позики від 16.03.2012р. є підробленим, між Позивачем та Відповідачем не укладався, відповідно, є всі достатні підстави і необхідні правові підстави для визнання його недійсним.

В судовому засіданні 18.01.2017р. представником Позивача подано клопотання про витребування доказів та проведення технічної експертизи документів, зокрема договору позики від 16.03.2012р. (а.с.51-52), вирішення якого було відкладено до наступного судового засідання.

В судовому засіданні 12.06.2017р. представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, разом з тим, на клопотанні про проведення технічної експертизи не наполягав, оригіналу договору позики від 16.03.2012р. суду не надано.

Відповідачі та третя особа в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, письмових заперечень чи пояснень по суті позовних вимог суду не направили, оригінал договору позики від 16.03.2012р. суду не надали.

Суд, вислухавши пояснення представника Позивача, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 16 березня 2012 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено Договір надання безвідсоткової позики, за яким Позикодавець надає Позичальнику у позику грошові кошти в розмірі 4 240 000 грн., що складає еквівалент 400 000 євро, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений термін. Позикодавець зобов`язаний передати позичальнику або перерахувати на його банківський рахунок вказану суму позики в строк до 16 березня 2013 року (п. 3.1 договору). Згідно п. 4.1 договору, строк повернення позики складає один рік з моменту надання суми позики. Відповідно до п. 5.1 договору, позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики (або неповернуту його частину у випадку дострокового часткового погашення) в останній день строку, встановленого п. 4.1 договору. Пунктом 7.1 договору передбачено, що даний договір вступає в силу з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику і діє до повного виконання позичальником своїх обов`язків за цим договором (а.с.15-16).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Позивач просить визнати Договір позики від 16.03.2012р. недійсним на підставі ст. 203 ЦК України, оскільки волевиявлення позивача як позичальника в момент укладення правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, спірний договір позичальник не підписував, окрім того, вказаний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Разом з тим, Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження того, що спірний договір позики від 16.03.2012р. ним не підписувався та не виконувався сторонами, був укладений внаслідок обману, тяжких обставин для Позивача або за інших умов на підставі яких вказаний договір станом на момент вчинення відповідного правочину не відповідав вимогам, визначеним ст. 203 ЦК України, які є необхідними для його дійсності.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору безвідсоткової позики від 16.03.2012р. не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 234, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 174, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа: Фермерське господарство «Мерінос Україна» про визнання договору позики недійсним та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя