АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

01 червня 2016 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в якому просили стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №399-020/08Р від 06 лютого 2008 року у розмірі 70 075,39 грн., з яких заборгованість за кредитом 58 120 грн. та заборгованість за процентами 11 955,39 грн.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 06.02.2008 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено кредитний договір № 399-020/08Р з ОСОБА_1 відповідно до якого відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 67 500 грн. 00 коп. зі сплатою 15,49 % річних для своєчасної оплати останнім вартості автомобіля та сплати страхових платежів за договором страхування автомобіля. ОСОБА_1 зобов'язався погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами 804 грн. 00 коп. щомісяця до 10-го числа наступного місяця. У зв'язку із невиконанням умов кредитного договору відповідачем, виникла заявлена заборгованість.

Справа № 761/20772/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6495/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року позов задоволено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального законодавства, просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилався на те, що суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не повідомив його належним чином про розгляд справи та ухвалив заочне рішення, яке є помилковим.

Так, апелянт вказує на те, що судом не враховано коштів, які ним було сплачено банку за кредитом.

Апелянт вказує на те, що розрахунок наданий банком не є правильним.

Також апелянт посилається на те, що до частини платежів сплинув строк позовної давності та просить суд його застосувати.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представники позивача в судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином судом про дату, час та місце розгляду справи, проте про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності представника позивача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за договором № 399-020/08Р від 06.08.2008 p., у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в повному обсязі.

Проте з рішенням суду першої інстанції не можна погодитися в повному обсязі, виходячи з наступного.

Так, дійсно судом першої інстанції було правильно встановлено, що 06.02.2008 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», було укладено кредитний договір № 399- 020/08Р з ОСОБА_1 відповідно до якого відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 67 500 грн. 00 коп. зі сплатою 15,49 % річних для своєчасної оплати останнім вартості автомобіля та сплати страхових платежів за договором страхування автомобіля..

Відповідно до п. 4.4 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 804 грн. 00 коп. щомісяця до 10-го числа наступного місяця.

Відсотки за користування кредитом відповідно до п. 4.5 кредитного договору підлягають сплаті позичальником щомісяця ( за час фактичного користування грошовими коштами протягом календарного місяця) у строк до 10-го числа місяця, наступного за - місяцем нарахування відсотків, а також у момент припинення дії кредитного договору повернення кредиту), зазначеного в п. 1.2 кредитного договору.

20.01.2009 р. з метою реструктуризації заборгованості за кредитним договором між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 399-020/08Р.

Станом на 18.06.2015 р. за відповідачем виникла заборгованість по не належному виконанню зобов'язань за договором, яка становить 70 075 грн. 39 коп. Заборгованість складається із: сума заборгованості за кредитом - 58 120 грн. 00 коп., заборгованість по процентам - 11 955 грн. 39 коп., що підтверджується відповідним розрахунком.

Суд правильно послався на те, що відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін та законно вказав на те, що відповідач не належним чином виконував свої зобов'язання за договором, у результаті чого виникла заборгованість.

Проте, згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі, оскільки суд не повідомив належним чином відповідача про розгляду справи, що позбавило останнього права на належний судовий захист, зокрема, як він вказав у апеляційній скарзі, він був позбавлений можливості заявити клопотання про сплив строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Вирішуючи спір, колегія суддів на підставі ч.1 ст. 360-7 ЦПК України відступає від правової позиції, викладеної Верховним Судом України на засіданні Судової палати у цивільних справах 21 листопада 2012 року при розгляді справи № 6-101 цс 12, відповідно до якої позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою нею до винесення рішення судом першої інстанції, з наступних мотивів.

Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст.. 224 ЦПК України, якою визначено умови проведення заочного розгляду справи, передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними.

З матеріалів справи убачається, що суд першої інстанції ухвалив про проведення заочного розгляду справи з порушенням вимог ст. 224 ЦПК України, оскільки відповідач не був належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

При розгляді заяви відповідача про скасування заочного рішення, суд першої інстанції також не дав належної оцінки зазначеним обставинам.

Зазначені порушення норм процесуального права призвели до частково неправильного вирішення справи, обмеження відповідача в реалізації своїх прав, в тому числі і передбачених ч.3 ст.267 ЦК України, що є підставою для зміни рішення.

Оскільки зазначений вище правовий висновок від 21 листопада 2012 року висловлено по справі, у якій відсутні зазначені процесуальні порушення та не мав місце заочний розгляд справи, натомість в справі, що переглядається, відповідач не був обізнаний про судовий процес, не був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що унеможливило реалізацію дозволених законом прав, колегія суддів уважає за можливе відступити від правової позиції, висловленої у справі №6-101цс12 та прийняти заяву про застосування позовної давності з метою реалізації завдання цивільного судочинства і дотримання принципів змагальності та диспозитивності.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як встановлено колегією суддів, згідно умов кредитного договору, позичальник повинен повертати кредит рівними частинами, шляхом щомісячної сплати, 10 числа кожного місяця, що вказано в п.4.4 договору та вбачається з орієнтовного графіку погашення кредиту (а.с.10, 18-20).

Частиною 2 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13.

Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні щомісячні зобов'язання (у вигляді мінімального платежу), які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Такий же правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року в справі № 6-154цс15, яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, з урахуванням того, що як було вказано раніше відповідач був позбавлений можливості заявити заяву про застосування строку позовної давності в суді першої інстанції та заявив її під час апеляційного перегляду справи, то заборгованість підлягає стягненню з боржника в межах цього строку, а саме з червня 2013 року по червень 2016 року, коли був пред'явлений позов.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, за вказаний період банком було нараховано до сплати 17 856 грн. боргу по тілу кредиту.

По відсоткам за вказаний період банком було нараховано до сплати 19 019,63 грн. та сплачено боржником 12 000 грн.

Таким чином стягненню підлягає заборгованість по тілу кредиту у розмірі 17 856 грн. та по відсоткам у розмірі 7 019,63 грн. (19 019,63 грн. - 12 000 грн.), а загалом 24 875,63 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, у зв'язку із тим, що розрахунок, наданий позивачем, є неправильним та не враховую сплачені відповідачем кошти, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Так, звернувшись до суду з позовом, позивач надав розрахунок заборгованості (а.с.6-8).

Інших даних щодо заборгованості відповідача перед банком, матеріали справи не містять.

Відповідач, вказуючи на неправильність розрахунку, не надав суду доказів та обґрунтувань, які б спростовували наявний розрахунок.

Так, апелянт вказує, що банком не було враховано в розрахунку сплачених боржником платежів, відповідно до наданих квитанцій (а.с.96-160).

Проте, колегія суддів перевірила доводи апелянта та відхиляє їх, оскільки в розрахунку враховані усі здійсненні платежі відповідачем. Більш того, врахована банком сума більша, ніж та, яка підтверджується наданими апелянтом копіями квитанцій.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по кредитному договору, проте, у зв'язку із неналежним повідомленням відповідача про розгляд справи, помилково стягнув заборгованість з нього без урахування строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем в апеляційній скарзі, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року зміні, в частині визначення розміру стягуваної суми.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року змінити, зменшивши стягувану суму з 70 075,39 грн. до 24 875,63 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді