У х в а л а

іменем україни

21 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Лорбук», треті особи: комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Всеукраїнська громадська організація Товариство «Знання», про визнання договорів недійсними, витребування майна, зобов'язати вчинити дії та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, за позовом третьої особи із самостійними вимогами Всеукраїнської громадської організації Товариства «Знання» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Лорбук», треті особи: Київська міська рада, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання правочину недійсним, визнання права користування та витребування майна, за касаційними скаргами Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» та заступника прокурора м. Києва на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва звернувся до суду з позовом, який уточнив в ході розгляду справи, та остаточно просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1,2,3 групи приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв. м у будинку АДРЕСА_1, укладений 20 жовтня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лорбук» (далі - ТОВ «Лорбук») та ОСОБА_3;

- витребувати від ОСОБА_3 на користь Київської міської ради нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1,2,3 групи приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв. м у будинку АДРЕСА_1;

- зобов'язати ОСОБА_3 звільнити нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1,2,3 групи приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв. м у будинку АДРЕСА_1, повернувши їх Київській міській раді;

- визнати недійсним договір оренди нежитлових приміщень з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1,2,3 групи приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв. м у будинку АДРЕСА_1, укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4;

- усунути перешкоди у здійсненні права власності на майно - нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1,2,3 групи приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв. м у будинку АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4

На обґрунтування позовних вимог перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва посилався на те, що в ході проведеної перевірки було встановлено, що в результаті організованих та проведених товарною біржею торгів 16 липня 2008 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної в м. Києві ради та ТОВ «Лорбук» (як переможцем торгів) було укладено договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, які 20 жовтня 2008 року були відчужені ТОВ «Лорбук» на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, у зв'язку із чим 03 листопада 2008 року ОСОБА_3 зареєструвала на них право власності в комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», а 04 січня 2011 року передала спірні нежитлові приміщення в оренду ОСОБА_4 з терміном не менше ніж на 26 місяців.

Посилаючись на те, що рішенням господарського суду м. Києва від 20 травня 2010 року, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 13 жовтня 2010 року, визнано аукціон з продажу зазначених нежилих приміщень та договір купівлі-продажу недійсними, перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва просив задовольнити позов.

Крім того, з самостійними позовними вимогами до суду звернулась Всеукраїнська громадська організація товариство «Знання» (далі − ВГОТ «Знання») та просила визнати за нею право користування нежитловими приміщеннями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв. м на підставі договору оренди від 01 березня 2000 року № 08/00 та витребувати на її користь ці приміщення від ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на те, що вона займала вказані нежитлові приміщення на підставі договору оренди від 01 березня 2000 року №08/00 (строк дії договору оренди закінчився 01 січня 2011 року).

Посилаючись на самовільне заволодіння вказаними приміщеннями ОСОБА_3 та подальше укладення договору оренди з ОСОБА_4 без відома власника, яким є територіальна громада м. Києва, ВГОТ «Знання» просило задовольнити позов.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року позови Київської місцевої прокуратури № 10 та ВГОТ «Знання» України задоволено частково.

Визнано недійсним договір оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв. м у місті Києві, який укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ВГОТ «Знання» України право користування нежитловими приміщеннями загальною площею 121,30 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 з № 1 по № 6 (групи приміщень № 96), № 1, 2, 3 (групи приміщень № 97) на умовах договору оренди № 08/00 від 01 березня 2000 року, що укладений між державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району міста Києва та ВГОТ «Знання» України.

Витребувано від ОСОБА_4 на користь ВГОТ «Знання» України нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв. м у будинку АДРЕСА_1 для їх подальшого використання на умовах оренди.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року апеляційні скарги ВГОТ «Знання» України, заступника прокурора м. Києва інтересах держави в особі Київської міської ради, Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації відхилено, апеляційні скарги ТОВ «Лорбук», представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах Держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору оренди недійсним скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в позові.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами ВГОТ «Знання» України до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Київська міська рада, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), позов в інтересах яких пред'явлено Київською місцевою прокуратурою №10, про визнання права користування та витребування майна скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в позові.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року в частині розподілу судових витрат скасовано.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ВГОТ «Знання» України, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить повністю скасувати рішення апеляційного суду та задовольнити позовні вимоги ВГОТ «Знання» України, а також змінити рішення суду першої інстанції в частині підстав для задоволення позовних вимог.

У касаційній скарзі заступник прокурора м. Києва, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову Київської місцевої прокуратури, ухваливши нове рішення про задоволення позову повністю.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг та заперечення на них ТОВ «Лорбук», колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги прокурора та ВГОТ «Знання» України суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 в силу положень ст. ст. 328, 388 ЦК України є добросовісним набувачем, і позивачем не доведено, що спірне майно вибуло з володіння Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради не з його волі, проте суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору оренди від 04 січня 2011 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки його зміст суперечить вимогам ст. ст. 764, 777 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову прокуратури про визнання договору оренди недійсним та в частині вирішення позову ВГОТ «Знання» України про визнання права користування та витребування майна, і відмовляючи у задоволенні позовів в цій частині, апеляційний суд виходив із відсутності доказів того, що спірні приміщення вибули з володіння територіальної громади в особі Шевченківської районної у місті Києві ради поза її волею, а також врахував, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 квітня 2015 року, яке набрало законної сили, було установлено, ВГОТ «Знання» України не має речового права користуватися спірними приміщеннями та захищати це право у зв'язку з його порушенням, дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення позовів в цій частині.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у витребуванні майна та визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року не відповідає з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 березня 2000 року між Державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району м. Києва та Правлінням товариства «Знання» був укладений договір оренди нежилого приміщення за № 08/00 зі строком дії до 01 січня 2011 року (з урахуванням Протоколу погодження змін умов договору оренди нежитлового приміщення від 01 березня 2000 року за № 1 від 11.04.20101 року). За даним договором ВГОТ «Знання» отримало в оренду нежиле приміщення загальною площею 133,0 кв. м, яке знаходиться по АДРЕСА_1, під розміщення редакції (а. с. 114-122, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 01 квітня 2008 року НОМЕР_1, виданого Головним Управлінням комунальної власності міста Києва, нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв. м у будинку АДРЕСА_1 належали на праві власності територіальній громаді Шевченківського району міста Києва (а. с. 8, т. 1).

Згідно з рішенням Шевченківської районної у місті Києві ради від 30 серпня 2007 року № 275 «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва», вказані нежитлові приміщення підлягали приватизації шляхом продажу на аукціоні.

16 липня 2008 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та ТОВ «Лорбук» було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні, відповідно до умов якого право власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв. м у будинку АДРЕСА_1 перейшло до ТОВ «Лорбук» (а. с. 11-12, т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року ТОВ «Лорбук» продало вказані нежитлові приміщення ОСОБА_3, яка 03 листопада 2008 року зареєструвала своє право власності на них в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», що підтверджується копією реєстраційного посвідчення від 03 листопада 2008 року за № 026420 (а. с. 20-22, т. 1).

За умовами договору оренди нежилих приміщень від 04 січня 2011 року ОСОБА_3 надала в платне орендне користування ОСОБА_4 спірні нежитлові приміщення строком на 26 місяців (а. с. 21-25, т. 2).

Також судами установлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року позов ВГОТ «Знання» задоволено, визнано недійсним аукціон з продажу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1, з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, №№ 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв. м, оформлений протоколом № 05-05/08 від 15 липня 2008 року про хід біржових торгів з продажу майна, відповідно до якого переможцем торгів було обрано ТОВ «Лорбук», а також визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні від 16 липня 2008 року, укладений між Управлінням з питань комунального майна приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ТОВ «Лорбук».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 липня 2010 року рішення господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ВГОТ «Знання».

Постановою Вищого господарського суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 15 липня 2010 року скасовано, рішення господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року залишено в силі (а. с. 33-39, т. 1).

При цьому судами попередніх інстанцій було установлено, що нежитлові приміщення, які знаходяться по АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, є одними й тими самими нежитловими приміщеннями, про що свідчить копія листа КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» № 6908 (И-2010) від 03 березня 2010 року (а. с. 16, т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині витребування спірного майна, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що спірні приміщення вибули з володіння територіальної громади в особі Шевченківської районної у м. Києві ради поза її волею.

Разом з тим, власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (ст. 387 ЦК) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати (ч. 3 ст. 388 ЦК).

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК.

У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, яким у даній справі є договір купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року, права відчужувати це майно.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Шевченківська районна у місті Києві рада.

При цьому статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада Шевченківського району міста Києва, як власник спірного об'єкта нерухомості, делегує Шевченківській районній у місті Києві раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Тобто воля територіальної громади як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Зі змісту рішення господарського суду м. Києва від 20 травня 2010 року, залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України від 13 жовтня 2010 року, вбачається, що при здійсненні приватизації нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, було порушено ст. ст. 7 та 15 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», що у відповідності до ст. 20 вказаного Закону та ст. 215 ЦК України є підставою для визнання недійсними відповідних аукціону та договору купівлі-продажу (а. с. 33-39, т. 1).

Таким чином, здійснення Шевченківською районною у місті Києві радою права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб, передбачений законом, не може оцінюватись вираженням волі територіальної громади.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 3-604гс16.

З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність доказів того, що спірні приміщення вибули з володіння територіальної громади в особі Шевченківської районної у місті Києві ради поза її волею та відсутністю підстав для витребування майна відповідно до вимог ст. 388 ЦК України.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, підлягають перевірці апеляційним судом й доводи першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 20 жовтня 2008 року між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_3

Разом з тим, частково задовольняючи вимоги ВГОТ «Знання» України про витребування спірних приміщень на його користь, суд першої інстанції виходив з того, що останній користувався спірними приміщеннями на правах оренди на підставі договору оренди № 08/00 від 01 березня 2000 року, укладеним з Державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району міста Києва терміном дії оренди до 01 січня 2011 року, проте після спливу вказаного строку ОСОБА_3 не надіслала ВГОТ «Знання» України попередження про припинення дії договору оренди, а натомість уклало договір оренди приміщень із ОСОБА_4, що суперечить положенням ч. 1 ст. 777 ЦК України.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2011 року ВГОТ «Знання» України зверталося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Лорбук», ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, витребування майна, виселення та вселення, в якому, зокрема, просило визнати недійсним договір оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 з №1 по № 6 групи приміщень № 96, №№ 1, 2, 3 групи приміщень № 97, загальною площею 121,30 кв. м, який укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; витребувати спірні приміщення у ОСОБА_3 та виселити її з цих приміщень; виселити ОСОБА_4 із спірних приміщень.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 квітня 2015 року, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні вказаних вимог ВГОТ «Знання» України; при цьому судом було установлено, що договір оренди № 08/00 від 01 березня 2000 року є розірваним, а ВГОТ «Знання» України не має речового права користуватися спірними приміщеннями та захищати це право у зв'язку з його порушенням. Після спливу вказаного терміну позивач ВГОТ «Знання» України не виконувало передбачені договором оренди обов'язки щодо оплати орендної плати, тобто фактично одноособово відмовилося від продовження договору оренди на тих же умовах (а. с. 17-18, 23-34, т. 6).

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність у ВГОТ «Знання» України права користування спірними приміщеннями, у зв'язку із чим суд дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог ВГОТ «Знання» України про визнання за ним права користування вказаними нежитловими приміщеннями на умовах договору оренди № 08/00 від 01 березня 2000 року і витребування цих нежитлових приміщень на користь ВГОТ «Знання» України для їх подальшого використання на умовах оренди.

Таким чином, ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення позовних вимог про витребування спірних приміщень та визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 20 жовтня 2008 року між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_3, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» та заступника прокурора м. Києва задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року в частині відмови у витребуванні майна та визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій незміненій апеляційним судом частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В.Попович