Номер провадження: 22-ц/785/4514/17
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Дрішлюка А.І., Сєвєрової Є.С.

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28 березня 2017 року по цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада про витребування майна та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Одеської міської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська міська рада, про визнання недійсним договору дарування від 17.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О.В. за р.№ 2472, згідно з яким ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар нежитлове підвальне приміщення, що знаходиться у будинку під АДРЕСА_1 загальною площею 123,5 кв.м.; витребування у ОСОБА_2 цього нежитлового підвального приміщення та усунення перешкод в користуванні цим підвальним приміщенням шляхом виселення ОСОБА_2 з цього підвального приміщення (т.1 а.с. 1-5).

В березні 2016 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради уточнив свої вимоги, в якості відповідача вказав ОСОБА_2, та остаточно просив витребувати у ОСОБА_2 нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 123,5 кв.м. (119,8 кв.м.), що розташоване у будинку АДРЕСА_1 на користь територіальної громади Одеської міської ради в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, та виселити ОСОБА_2 з цього нежитлового підвального приміщення (т.2 а.с. 10-12).

Департамент комунальної власності Одеської міської ради посилається на те, що, по-перше, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2007 року у справі № 2-8474/07 за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.04.2008 року, за ОСОБА_3 було визнано право власності на нежитлове підвальне приміщення, відображене у технічному паспорті від 12.12.2002 року, площею 123,5 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1 в подальшому ОСОБА_3, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 17.12.2009 року за р. № 2473, відчужив це нежитлове підвальне приміщення на користь ОСОБА_4, яка в свою чергу відчужила це нежитлове підвальне приміщення на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07.07.2010 року за реєстр. № 928 на користь ОСОБА_3, який згодом відчужив це нежитлове підвальне приміщення на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 19.01.2011 року за р.№ 31 на користь ОСОБА_2; по-друге, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21.09.2011 року згадані рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2007 року у справі № 2-8474/07 та ухвала апеляційного суду Одеської області від 16.04.2008 року були скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, а в подальшому ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.03.2014 року у справі № 2/1522/2285/11 позовну заяву ОСОБА_3 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення - залишено без розгляду.

Також позивач вказує, що згадане спірне нежитлове підвальне приміщення належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси згідно рішення Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25.11.1991 року «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», рішення Сталінського виконкому районної ради депутатів трудящих від 07.08.1948 року № 1511, рішення виконкому Одеської міської ради від 15.07.2005 року та свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 07.07.2006 року, управління яким здійснює позивач на підставі положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 29.02.2011 року № 384-VІ.

З огляду на наведене, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 не є законним власником спірного нежитлового підвального приміщення, що є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, якою не приймалося рішення щодо відчуження цього нежитлового підвального приміщення, в зв'язку з чим це нежитлове підвальне приміщення підлягає витребуванню у ОСОБА_2

Під час судового розгляду даної справи ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Одеської міської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 119,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 221-223, т.2 а.с. 1-4).

В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 вказує, що, по-перше, на момент придбання нею спірного нежитлового підвального приміщення, це приміщення не знаходилось у комунальній власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, а належало на праві власності ОСОБА_4; по-друге, спірне нежитлове підвальне приміщення має статус допоміжного приміщення; і, по-третє, в результаті проведених нею ремонтно-будівельних робіт в 2012 році, площа та технічні характеристики спірного нежитлового підвального приміщення змінилися, а її матеріальні витрати, пов'язані з поліпшенням цього приміщення, склали більш 140 % від його вартості на момент його придбання.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28 березня 2017 року позов Департамента комунальної власності Одеської міської ради задоволено, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Витребувано у ОСОБА_2 нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 123,5 кв.м. (119,8 кв.м.), що розташоване у будинку АДРЕСА_1 на користь територіальної громади Одеської міської ради в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Виселено ОСОБА_2 з нежитлового підвального приміщення, загальною площею 123,5 кв.м. (119,8 кв.м.), що розташоване у будинку № 12 по вул. Гаванній в м. Одесі.

Вирішено питання стосовно судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що:

- згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 на нежилі підвальні приміщення, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 07 липня 2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15 жовтня 2005 року № 648 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності», виданого на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25.11.1991 року «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» та рішення Сталінського виконкому районної ради депутатів трудящих м. Одеси від 07.08.1948 року № 1511 «Про затвердження списків домоволодінь, що належать місцевим районним Радам депутатів трудящих», нежилі приміщення підвалу, загальною площею 123,5 кв.м., відображені у технічному паспорті від 12.12.2002 року, що розташовані в АДРЕСА_1, належать на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в собі Одеської міської ради. Це свідоцтво про право власності зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» (номер запису: 261 в книзі 5ог-76) 15.12.2006 року (т. 1 а.с. 26, 27);

- станом на дату судового розгляду даної справи вказані рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.10.2005 р. № 648 та вдане на його підставі територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 від 07.07.2006 року на спірне нежиле приміщення підвалу у встановленому законом порядку не визнані протиправними чи недійсними та/або не скасовані, а також не оспорюються у даній справі;

- рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2007 року у справі № 2-8474/07 за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2008 року, за ОСОБА_3 було визнано право власності на нежитлове підвальне приміщення, відображене у технічному паспорті від 12.12.2002 року, площею 123,5 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 38-40, 42-43);

- на підставі вказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2007 року у справі № 2-8474/07, КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» було зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на нежитлове підвальне приміщення, площею 123,5 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1 (номер запису: 625 в книзі: 88неж -60);

- в подальшому, на підставі договору дарування від 17.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О.В. за р.№ 2473, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 24.12.2009 року (номер запису: 625 в книзі: 92неж - 154), ОСОБА_3 відчужив нежитлове підвальне приміщення, площею 123,5 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_4, яка в свою чергу відчужила це нежитлове підвальне приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. за р.№ 928, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 19.07.2010 року (номер запису : 625 в книзі : 97неж - 173), на користь ОСОБА_3, який згодом відчужив це нежитлове підвальне приміщення на користь ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 19.01.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О.В. за р.№ 31, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 02.02.2011 року (номер запису: 625 в книзі: 103неж - 79) (т.1 а.с. 20, 21-22, 23, 24, 25);

- ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 вересня 2011 року згадані рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2007 року у справі № 2-8474/07 та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2008 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с. 34-37);

- ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2014 року у справі № 2/1522/12285/11 позовну заяву ОСОБА_3 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на підвальне приміщення - залишено без розгляду (т.2 а.с. 13).

Задовольняючи позов Департамента комунальної власності Одеської міської ради, витребувавши у ОСОБА_2 нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 123,5 кв.м. (119,8 кв.м.), що розташоване у будинку АДРЕСА_1 на користь територіальної громади Одеської міської ради в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та виселивши ОСОБА_2 з вказаного приміщення, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що власником спірного приміщення є територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради, якою , як власником, не приймалося рішень щодо відчуження спірного нежитлового підвального приміщення на користь будь-яких фізичних або юридичних осіб.

Відповідно до Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 р. № 384-VI, до компетенції цього департаменту віднесені функції по управлінню об'єктами нерухомого майна, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради

Оскільки власником - територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради не приймалося рішення про відчуження спірного нерухомого майна і власник майна в розумінні ст..391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, то такі обставини унеможливлюють задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на спірне нежитлове приміщення.

Відповідно до Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 р. № 384-VI, до компетенції цього департаменту віднесені функції по управлінню об'єктами нерухомого майна, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Такий висновок суду відповідає встановленим у справі обставинам, заснований на законодавстві та є правильним.

На підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України» між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю), був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

На виконання зазначеної Постанови, рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» до переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування був включений житловий і нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів.

КП «ОМБТІ та РОН» 22.12.2002 року було виготовлено технічний паспорт на вказаний об`єкт нерухомості.

07.07.2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.10.2005 року № 648 видано свідоцтво відповідно до якого виконавчий комітет Одеської міської ради посвідчує, що нежилі підвальні приміщення по вул. Гаванній 12 в м. Одесі площею 123,5 кв.м. належать Територіальній громаді міста Одеси на праві комунальної власності (т. 1 а. с. 27).

Таким чином територіальною громадою міста Одеси було набуто право власності на весь нежитловий фонд у порядку передбаченому законодавством України, зокрема і на спірний об`єкт нерухомості.

Дане свідоцтво про право власності на спірні нежитлові підвальні приміщення у встановленому порядку недійсним не визнавалося, в даній цивільній справі ОСОБА_2 при заяві нею зустрічного позову, не оспорювалося.

Департамент комунальної власності діє на підставі положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської ради» затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 року № 384-VI та є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю, яке на підставі рішення Одеської міської ради № 56-V від 27.06.2006 року було визначено єдиним органом, що здійснює управління комунальною власністю.

Як вже зазначалося, спірні нежилові приміщення вибули з володіння власника на підставі судового рішення, яке було ухвалено на користь ініціатора позову ОСОБА_3, який оформив за собою право власності та на підставі договору дарування від 17.12.2009 року відчужив це приміщення ОСОБА_4, яка в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2010 року відчужила це приміщення ОСОБА_3 Знов ставши власником спірних нежилових підвальних приміщень ОСОБА_3 подарував їх на підставі договору дарування від 19.01.2011 року ОСОБА_2

Встановивши вказані обставини, суд правильно зазначив, що право власності відповідача ОСОБА_2 на спірне нежиле підвальне приміщення похідне від права власності на це приміщення ОСОБА_4, право власності якої на це приміщення похідне від права власності на нього ОСОБА_3, який набув право власності на спірні приміщення на підставі судового рішення, яке було скасовано.

Сам по собі факт скасування судового рішення на підставі якого спірні нежитлові приміщення первісно вибули з володіння власника і залишення цього позову судом без розгляду, не свідчить, що:

- право власності було набуто ОСОБА_3 на ці приміщення у порядку встановленому законом;

- спірні приміщення вибули з володіння їх власника - Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, за її волею.

Крім того, відсутні будь-які належні докази, що Одеською міською радою взагалі приймалося рішення щодо відчуження спірного нежитлового підвального приміщення на користь будь-яких фізичних або юридичних осіб.

Вибуття майна з володіння власника поза його волею є підставою для витребуваня власником цього майна, що унеможливлює визнання права власності на це майно за добросовісним набувачем.

Встановивши дані обставини, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що основний позов власника майна про витребування цього майна підлягає задоволенню, а зустрічний позов набувача майна - відмові у задоволенні вимог про визнання права власності на це майно.

Вирішуючи питання про витребування майна на користь власника майна та відмовляючи набувачу майна у визнанні права власності на це майно, районний суд, виходячи з заявлених вимог власника майна про необхідність звільнення набувачем спірних нежилих підвальних приміщень, обгрунтовано виселив з них ОСОБА_2

Будь-яке виселення має своєю сутністю звільнення того чи іншого приміщення від особи, яку виселяють. Тому само по собі формулювання вимог про виселення відноситься до фактичного звільнення приміщення (жилого чи нежилого) від особи, яка її незаконно займає (незаконно володіє). Тому рішення суду першої інстанції відповідає законодавству.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не з'ясував і не надав оцінку розбіжностям технічної характеристики приміщення, що вибуло з власності позивача та приміщення, яке ним витребується у ОСОБА_2 є неспроможними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що це одно й те саме приміщення.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що будь-які поліпшення, здійснення яких доведено набувачем не створюють підстави для набуття ним права власності, а надають йому право для звернення до власника з відповідним позовом. При цьому добросовісний набувач має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Проте саме таких вимог до власника майна ОСОБА_2 у цій справі не заявила. Будь-яких документальних доказів про здійснене поліпшення з обґрунтуванням суми витрат на яку збільшилася вартість саме внаслідок такого поліпшення, ОСОБА_2 не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно знаходиться в будинку, який є пам'яткою архітектури і тому не передавався у 1991 році Одеською обласною радою до комунальної власності міста Одеси і тому Одеська міська рада не є власником цього майна, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки право власності Територіальної громади в особі Одеської міської ради на спірні нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 підтверджується відповідним свідоцтвом від 07.07.2006 року про право власності,виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.10.2005 року № 648.

Доводи апеляційної скарги про те, що свідоцтвом від 07.07.2006 року є лише документом, яким оформлюється право, але не є правочином на підставі якого таке право виникає, є неспроможними, у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом надано оцінку тим обставинам, що свідоцтво від 07.07.2006 року про право власності на спірні нежитлові підвальні приміщення у встановленому порядку недійсним не визнавалося, в даній цивільній справі ОСОБА_2 при заяві нею зустрічного позову, не оспорювалося.

Крім того, відсутні докази, що оспорювалося рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.10.2005 року № 648 на підставі якого було видано свідоцтво про право власності на спірні нежитлові приміщення і що дане рішення виконкому визнано нечинним або скасовано.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні нежитлові приміщення є допоміжними не можуть бути взятими до уваги, оскільки безпосередньо не відносяться до предмету заявлених ОСОБА_2 вимог про визнання за нею права власності на ці приміщення, які тривалий час були об'єктом оренди ПП «Гудіні-ілюзіон», яким керувала ОСОБА_2 та Представництвом з комунальної власності Одеської міської ради. Тобто дані спірні приміщення юридично та фактично використовувалися у підприємницькій діяльності, що не свідчить про їх статус допоміжного приміщення і тому не перешкоджає перебуванню як у комунальній або у приватній власності та бути об'єктом правочинів з відчуження та передачі в оренду. Намагання ОСОБА_2 визнати за собою право власності на спірні приміщення та не оспорення нею в цій справі свідоцтва від 07.07.2006 року про право власності Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на спірні приміщення, не узгоджується з її намаганням довести, що ці приміщення є допоміжними. Тобто таке доказування виходить за межі, не відповідає предмету доказування в контексті заявлених вимог та фактично статус спірних приміщень вбачається з інших документальних доказів, що містяться в справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час придбання ОСОБА_2 спірних приміщень, останні знаходилися у приватній власності ОСОБА_4, не спростовують висновок районного суду і встановлені судом обставини про те, що право власності відповідача ОСОБА_2 на спірне нежиле підвальне приміщення похідне від права власності на це приміщення ОСОБА_4, право власності якої на це приміщення похідне від права власності на нього ОСОБА_3, який набув право власності на спірні приміщення на підставі судового рішення, яке вподальшому було скасовано,а позов ОСОБА_3 - залишено без розгляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив хто саме користується спірним приміщенням, але виселив саме ОСОБА_2, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Тобто права власника захищаються за наявності підстав передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою.

Оскільки ОСОБА_2 є набувачем спірного приміщення, претендує на збереження свого права, не визнає право власника з володіння якого приміщення вибули всупереч його волі, то у власника дійсно були всі підстави зважати на порушення його права саме ОСОБА_2 і вимагати звільнення свого приміщення від неї шляхом її виселення.

Доводи апеляційної скарги про те,що позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення, є неспроможними,оскільки право на подачу віндікаційного позову у позивача виникло після скасування 21.09.2011 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ судового рішення на підставі якого спірні приміщення вибули з володіння власника і перейшли у власність ОСОБА_3

Ухвалою суду касаційної інстанції від 21.09.20111 року після скасування рішень нижчестоящих судів, справу направлено до районного суду на новий розгляд.

При новому розгляді ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 17.03.2014 року позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Проте до суду з віндікаційним позовом до ОСОБА_2 позивач звернувся у серпні 2013 року, тобто у передбачений законом строк з часу початку перебігу строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.І. Дрішлюк

Є.С. Сєвєрова