Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.06.2017 Справа №607/3795/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Братасюка В.М.

- при секретарі Чичкевич О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розпискою) від 18.03.2016 р. в сумі 85,00 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 2 285,17 грн. та три проценти річних за період прострочення з 02.07.2016 р. по 21.03.2017 р. у розмірі 49,40 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 18.03.2016 р. між ним та відповідачем укладено розписку, згідно якої позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 85,00 дол. США, із терміном повернення останнім до 01.07.2016 р. Позика не повернута ні до вищевказаної дати, ні станом на день звернення із позовом до суду. А тому, просить стягнути з відповідача суму боргу із урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми.

У судове засідання позивач не зявився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить його задовольнити, не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву про те, що з 09.03.2017 р. виїхав за кордон в Польщу, а тому, дана розписка, яку складено згідно зазначеної у ній дати - 18.03.2017 р. нібито написана ним, не відповідає дійсності, оскільки фізично він не міг написати дану розписку, так як перебуває за кордоном, а тому, просить відмовити у позові.

Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.

18.03.2016 р. між сторонами по справі укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 85,00 дол. США, та зобовязався повернути зазначену суму до 01.07.2016 р., що підтверджується розпискою.

Станом на день розгляду справи відповідач суми боргу позивачу не повернув.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи, а відтак необхідність задоволення позову. При цьому, суд виходив із наступних мотивів.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статей 1046, 1048 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статей 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку трьох процентів річних загальна сума процентів за договором позики за період прострочення з 02.07.2016 р. по 21.03.2017 р. складає 49,40 грн.

Враховуючи встановлені обставини справи, а саме, наявність непогашеної відповідачем заборгованості перед позивачем за договорами позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

А саме, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму позики у розмірі 85,00 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 2 285,17 грн. та три проценти річних за період прострочення з 02.07.2016 р. по 21.03.2017 р. у розмірі 49,40 грн.

Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, так як позовні вимоги задоволені, з відповідача на користь позивача слід стягнути 640 грн. судового збору.

При цьому суд критично оцінює доводи сторони відповідача, оскільки датою написання розписки суд вважає саме 18 березня 2016 року, як це зазначенно у вступній частині документа в рядку місця складання розписки «м. Тернопіль 18 березня 2016 року».

Зазначену в кінцевій частині розписки поряд з підписом позичальника дату 18.03.2017 року, суд вважає механічною помилкою особи, котра складала розписку, з огляду на ту обставину, що у тексті розписки зазначено дату повернення коштів до 01.07.2016 року, і дата повернення коштів ввочевидь не може відбутися раніше в часі від дата написання розписки.

Керуючись статтями 3, 10, 57-64, 88, 208-209, 212-215, 223 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 525, 526, 530, 625, 1046-1050 Цивільного кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 85,00 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 2 285,17 грн., три проценти річних за період прострочення з 02.07.2016 р. по 21.03.2017 р. у розмірі 49,40 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_3