Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/3121/15-ц Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 55 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.

суддів Галацевич О.М., Борисюка Р.М.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Черемошне Агро» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації у звязку із порушенням строків виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, вимоги якого в подальшому уточнила та просила стягнути із ТОВ «Черемошне Агро» грошові кошти у сумі 67 000 грн., з яких заборгованість по заробітній платі за період із березня 2014 року по січень 2015 року 9000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку 57000 грн., та моральна шкода 1000 грн. (а.с. 53-55). В обґрунтування вимог зазначила, що 22 лютого 2014 року її прийнято на посаду директора ТОВ «Черемошне Агро» із посадовим окладом 3000 грн. згідно штатного розпису. Із березня 2014 року відповідач не виплачує заробітну плату, посилаючись на різні обставини, що призвело до утворення заборгованості. Вказує, що постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 02.06.2015 року ТОВ «Черемошне Агро» притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.163-4 КУпАП (порушення вимог податкового законодавства). Також, у звязку із порушенням права позивачки на належну оплату праці, вона зазнала моральних страждань. Виходячи із наведеного, просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог повністю. Вважає, що суд належно не дослідив обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Проте повністю погодитися з таким висновком не можна.

Судом встановлено, що згідно з наказом № 1 від 21 лютого 2014 року ОСОБА_1 приступила до виконання обов'язків директора ТОВ «Черемошне Агро», з оплатою згідно зі штатним розписом.

Наказом №3 від 31 грудня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора товариства на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 59 958 грн. 09 коп. за період з березня 2014 року по вересень 2015 року. Під час розгляду справи позивачка зменшила розмір заборгованості до 9 000 грн., посилаючись на те, що їй виплачувалася заробітна плата, але в меншому розмірі ніж 3 000 грн., а саме 2 500 грн.

Відповідно до штатного розпису ТОВ «Черемошне Агро» на 2014 рік місячний посадовий оклад директора товариства складав 3 000 грн.

Статтею 1 Закону України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Крім того, згідно ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.

Зідно ст.115 КЗпП України відповідач повинен виплачувати позивачу заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечувалося, що за період з березня 2014 року по грудень 2014 року включно ОСОБА_1 виплачувалася заробітна плата в розмірі 2 500 грн. щомісячно.

Із відомостей нарахування заробітної плати вбачається, що із заробітної плати позивачки в сумі 3 000 грн. щомісячно утримувався прибутковий податок 15 %, що становив 392 грн. та єдиний внесок 3,6% - 108 грн. До виплати підлягала заробітна плата в сумі 2 500 грн.

Встановивши, що відповідач повністю виплатив заробітну плату ОСОБА_1 за період з березня по грудень 2014 року включно, суд першої інстанції дійшов обгрутованого висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1395 цс16, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Частиною 1 ст.24 Закону України «Про відпустку» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно довідки ТОВ «Черемошне Агро» №53 від 05.12.2016 року компенсація позивачки за невикористану відпустку за період з 21.02. по 31.12.2014 року за 21 календарний день становить 1984 грн.

Оскільки компенсація за невикористану відпустку в сумі 1984 грн. не була виплачена ОСОБА_1 при звільненні з роботи, а тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на її користь.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України ).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбовляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В позовній заяві про зменшення розміру позовних вимог від 12.07.20016 року ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку за 19 місяців в сумі 57 000 грн.

Враховуючи вимоги ч.1 ст.11 ЦПК України, колегія суддів визначає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку в межах 19 місяців, як просила позивачка, а не по день ухвалення судового рішення.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата.

При визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку колегія суддів виходить з наступного розрахунку: 393 х 69,77 (де 393- кількість робочих днів за час затримки розрахунку за 19 місяців (з 01.01. 2015 р. по 01.08.2016 р.), а 69,77 грн. - середньоденний заробіток позивача на посаді, виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували її звільненню ( 3 000 грн. : 43 дн. кількість робочих днів за жовтень, листопад 2015 року).

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку за вказаний період становить 27 419 грн. 61 коп.

З огляду на те, що до виплати в день звільнення ОСОБА_1 з роботи підлягала сума 4 484 грн. ( 2500 грн. заробітна плата за грудень 2014 р. + 1984 грн. компенсація за невикористану відпустку) - а недоплачена сума складає лише 1984 грн. - то враховуючи неістотність цієї суми відносно розміру її заробітку колегія суддів вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку до 11 423 грн. 09 коп.

Порушення строків розрахунку при звільненні вплинуло на емоційний стан позивачки, призвело до втрати нормальних життєвих звязків, її моральних страждань, переживань, стресу, необхідності останньої у додаткових зусиллях для організації свого життя

Тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням ст. 237-1 КЗпП України, роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», колегія судів вважає, що з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди слід стягнути 1000 грн.

Оскільки ОСОБА_1 була звільнена від оплати судового збору при подачі позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 134 грн.07 коп.

Враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням колегією суддів нового про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Черемошне Агро» на користь ОСОБА_1 1984 грн. компенсації за невикористану відпустку, 11 423 грн. 09 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів та 1000 грн. моральної шкоди.

В решті позову відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Черемошне Агро» на користь держави 134 грн. 07 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: