У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючого - судді Леміш О.М., за участі секретаря судових засідань - ОСОБА_1Я , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород подання Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_2М за межі України, -

В С Т А Н О В И В:

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської надійшло вищезазначене подання, яке мотивоване тим, що на виконанні в Ужгородському міському відділі Головного територіального управління ЮСТИЦІЇ перебуває виконавче провадження ЄДРВП № 51073575 з примусового виконання виконавчого листа № 308/15963/14 від 22.04.2016 року виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей - Артура, 23.10.2005 р. н.. Катерини, 12.08.2005 р. н. в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. дитину щомісячно, починаючи з 19.12.1014 року та до досягнення дитиною повноліття.

11.05.2016 року державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції відповідно до вимог ст. 17, 19, 20 та 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 р.), винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ЄДРВП № 51073575 з примусового виконаня виконавчого листа № 308/15963/14 від 22.04.2016 року виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей - Артура, 23.10.2005 р. н., та 12.08.2005 р. н. в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. на кожну щомісячно, починаючи з 19.12.2014 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Копію даної постанови разом із супровідним листом № 13-663/16 від 11.05.2016 року надіслано для відома та виконання сторонам виконавчого провадження. Відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 р.), державним виконавцем розпочато примусове виконання рішень.

26.05.2016 року державним виконавцем, керуючись ст.ст. 11, 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 р.), винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, копію яких, надіслано для відома та належного виконання до Ужгородського ВРЕР УДАІ УМВС України у Закарпатській області, КП «БТІ м.Ужгорода» та самому боржнику.

30.11.2016 року державним виконавцем відповідно до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» обчислено розмір заборгованість зі сплати аліментів гр. ОСОБА_2 станом на 01 12.2016 року складає 45974,20 грн.

04.08.2016 року державним виконавцем повторно надіслано запити Центру ДАІ № 2101, Управління Держземагенства в у Закарпатській області, Державна інспекції Сільського господарства в 3/о, ГІФУ про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи і про осіб-боржників, які отримують пенсії та ДПС України про джерела отримання доходів боржників-фізичних осіб і про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах боржниками-юридичними особами та/або фізичними особа підприємцями.

24.09.2016 року надійшла відповідь з бази даних АІС «Автомобіль», ОСОБА_2 транспортні засоби зареєстрованими не значаться.

03.10.2016 року надійшла відповідь з Головного Управління Держземаген» Закарпатській області, що за ОСОБА_2 земельні ділянки у в (користуванні) на території м. Ужгорода ті Ужгородського району - не зареєстровані.

25.11.2016 року надійшла відповідь від Управління пенсійного фонду України м, Ужгороді, що ОСОБА_2 відсутній в базі Реєстру застрахованих осіб як найманий працівник та на обліку як пенсіонер не перебуває.

28.11.2016 року надійшла відповідь з Державної податкової служби України, що ОСОБА_2 на обліку в органах ДПС не перебуває.

09.11.2016 року надійшла заява від ОСОБА_3 з проханням внести до суду подання про встановлення тимчасового обмеження у виїзді за межі України ОСОБА_2.

23.11.2016 року державним виконавцем, відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 р.), надіслано виклик боржнику на 10..30 год. 29.11.2016 року, в якому його повідомлено про те, що державний виконавець згідно п. 19 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» має право у разі ухилення від виконання зобов'язання, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України - до виконання зобов'язань та про те, що, сторони виконавчого провадження у відповідності до ч.4 ст.19 Закону України "Про виконавче провадження" зобов'язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити державного про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником тощо., боржник за викликом до державного виконавця не з'явився, про що складено акт державного виконавця та наявне підтвердження про направлення поштовим повідомленням виклику боржнику згідо реєстру рекомендованих листів від 5.11.2016 року тим самим встановлено, що боржник ухиляється від виконання виконавчого документа.

Враховуючи вищевикладене, з метою повного, всебічного та своєчасного виконання рішення суду, державний виконавець просить суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України, суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

У вищезазначеному поданні, державний виконавець просить суд розглянути справу без його участі.

Дослідивши матеріали справи та, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що подання не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Положенням п. 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, у випадку: якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

За змістом п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно з положенням ст. 377-1 ЦПК України та ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване не за наявність факту невиконання зобовязань, а за ухилення від їх виконання.

Разом з тим, чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення», практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

В Судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України Верховного Суду України від 01.02.2013 року, зроблений наступний висновок: поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Достатніх доказів, які б давали підстави вважати, що боржник може виїхати за кордон на постійне місце проживання та доказів, які б свідчили, що останній ухиляється від виконання рішення суду державним виконавцем суду не надано.

Таким чином, оцінивши надані докази, суд вважає, що факт ухилення боржника від виконання зобов'язання не доведений. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що подання державного виконавця є необґрунтованим, немотивованим та не може бути задоволене.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. 377-1, 294, 296 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_2М за межі України відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом п'яти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Ужгородського

міськрайонногосуду ОСОБА_4М