Провадження № 2/761/2667/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Припутневич В.І.,

за участю представника позивача: ОСОБА_1.,

представника відповідача: ОСОБА_2,

представника третьої особи: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві про стягнення інфляційних та трьох процентів річних,-

В С Т А Н О В И В:

07 грудня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах з врахуванням заяви про збільшення розміру заявлених вимог від 20.06.2017 року позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 133 948,57 грн. з яких: 3% річних - 14 234,98 грн., інфляційні втрати - 119 713,59 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що за рішенням Апеляційного суду м.Києва від 12.03.2013 року відповідач повинен сплатити на користь позивача 113 625,00 грн. компенсації вартості частини спільного майна подружжя. Станом на 01.06.2017 року відповідачем рішення суду не виконано. Як зазначає позивач, так як зобов'язання відповідача є грошовим, тому на підставі ст.625 ЦК України та постанови Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі №6-157цс16 відповідач за період з 12.03.2013 року по 01.06.2017 року має сплатити на суму боргу 113 625,00 грн. інфляційні в сумі 119 713,59 грн. та 3% річних в розмірі 14 234,98 грн.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених вимог на тих підставах, що у сторін не існувало ніяких договірних грошових зобов'язань, правовідносини виникли з приводу виконання судового рішення, стягнення компенсації за майно не є борговим зобов'язанням. Стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат є подвійною відповідальністю. що суперечить ст.61 Конституції України. Крім того, у відповідача виник борг із сімейних правовідносин, а тому мають регулюватись саме нормами сімейного законодавства. Положення статті 625 ЦК України не можуть поширюватись на зобов'язання які виникли на підставі рішення суду. Також представник послався на правові позиції Верховного Суду України у постанові від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15. Представник відповідача просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності, оскільки вимога за період з 12.03.2013 року по 25.11.2016 року є незаконною, так як перевищує трирічний строк. Відповідач виконує зобов'язання за рішенням суду, сплачуючи частково суми на виконання рішення суду.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, оскільки з боку боржника не проводилось погашення заборгованості, хоча боржник був обізнаний з рішенням суду та існуванням виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, вислухавши представників сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 5 статті 11 ЦК України визначає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 12.03.2013 року, позовні вимоги у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково та визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль «Вольво» та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію, що становить ? частину вартості автомобіля «Вольво» в розмірі 113 625,00 грн.

Рішення суду набрало законної сили 12.03.2013 року та 03.06.2013 року судом було видано виконавчий лист.

Виконавчий лист пред'явлено до виконання та постановою державного виконавця від 21.06.2013 року відкрито виконавче провадження.

Постановою державного виконавця від 21.06.2013 року на майно боржника накладено арешт.

В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що відповідач на виконання рішення суду сплатив наступні суми:

03.03.2017 року - 1 200,00 грн.

21.02.2017 року - 4 900,00 грн.

19.12.2016 року - 10 000,00 грн.

09.02.2017 року - 5 000,00 грн.

01.12.2016 року - 5 000,00 грн.

17.03.2017 року - 2 000,00 грн.

13.05.2017 року - 2 000,00 грн.

Представник позивача в судовому засіданні не заперечувала, що зазначені кошти надійшли на виконання рішення суду, проте із кожної суми вираховано 10% виконавчого збору.

Як встановлено в судовому засіданні, представник відповідача був присутній при вирішенні справи апеляційною інстанцією та знав про набрання рішенням законної сили. В добровільному порядку не бажав виконувати рішення, оскільки між сторонами склалися неприязні стосунки, як пояснив в судовому засіданні представник відповідача.

Зобов'язання ОСОБА_4 зі сплати на користь ОСОБА_4 грошової компенсації за частку у спільному майні виникло у сфері цивільно-правових відносин на підставі норм цивільного законодавства.

Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Так як в судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання та не сплатив суму на відшкодування компенсації за частину майна, визначену рішенням суду, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача три відсотки річних та інфляційних втрат на суму 113 625,00 грн. (яка визначена рішенням суду) за період з 30.11.2013 року (в межах строку позовної давності) по 01.06.2017 року (як зазначено позивачем) в розмірі: інфляційні 120 526,24 грн. (нарахування проводиться з врахуванням сплачених сум) та три відсотки річних, що становить 11 609,38 грн..

Водночас суд не вбачає підстав застосовувати до даних правовідносин правову позицію Верховного Суду України у справі №6-2759цс15 від 20.01.2016 року, оскільки між сторонами виникли інші правовідносини.

Крім того, з відповідача на користь позивача на підставі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві про стягнення інфляційних та трьох процентів річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати в розмірі 119 713 (сто дев'ятнадцять тисяч сімсот тринадцять) гривень 59 копійок, три проценти річних в розмірі 11 609 (одинадцять тисяч шістсот девять) гривень 38 копійок та судовий збір в розмірі 1313,23 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Г.Притула