Ухвала

іменем україни

07 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, відділ у справах дітей Каховського міськвиконкому, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 02 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило у рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором від 09 січня 2007 року № Ф070006П у сумі 25 060,90 доларів США, що еквівалентно 526 925 грн 61 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 10 січня 2007 року - двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «Укрсоцбанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем за стартовою ціною, яка встановлена та погоджена сторонами як іпотечна вартість, а саме 85 501 грн, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ «Укрсоцбанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; застосувати заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки шляхом передачі його в управління ПАТ «Укрсоцбанк» на період його реалізації, а також стягнути сплачені судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 09 січня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № Ф070006П, з урахуванням додаткової угоди від 27 листопада 2008 року № 1, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 13 540 доларів США, зі сплатою 15 % річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості до 08 січня 2022 року, або достроково у випадках, передбачених договором кредиту. На забезпечення належного виконання умов кредитного договору між тими самими сторонами укладено іпотечний договір від 10 січня 2007 року, згідно з яким ОСОБА_3 передав в іпотеку банку двокімнатну квартиру загальною площею 52,0 кв. м, житловою площею 28,8 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; вартість предмета іпотеки - 85 501 грн.

У зв'язку з невиконанням належним чином позичальником умов договору утворилася заборгованість, яка станом на 08 червня 2015 року складає 25 060,90 доларів США, що еквівалентно 526 925 грн 61 коп., із яких: 233 393 грн 81 коп. - основний борг; 202 020 грн 57 коп. - заборгованість за процентами; 35 654 грн 60 коп. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 55 856 грн 63 коп. - пеня за несвоєчасне повернення процентів.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 02 листопада 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.

У рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 09 січня 2007 року № Ф070006П у розмірі 25 060,90 доларів США, що еквівалентно 526 925 грн 61 коп., звернуто стягнення на двокімнатну квартиру багатоквартирного житлового будинку за № АДРЕСА_1, та яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 25 січня 1999 року, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «Укрсоцбанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем за початковою ціною, яка встановлена та погоджена сторонами як іпотечна вартість, а саме 85 501 грн (у спосіб, встановлений ст. 38 Закону України «Про іпотеку»), з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «Укрсоцбанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Відстрочено виконання рішення в частині звернення стягнення на двокімнатну квартиру № АДРЕСА_1, до припинення дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1301-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення суду апеляційної інстанції зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, зазначивши, що представник позивача не навів у позовній заяві доказів, що неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків змінює обсяг прав позивача чи завдає йому збитки, оскільки договір був укладений сторонами на 15 років - із 09 січня 2007 року по 08 січня 2022 року; відповідач отримав згідно з договором кредит у сумі 13 540 доларів США, станом на 08 червня 2015 року має заборгованість за кредитом у сумі 25 060,90 доларів США.

Також суд зазначив, що вищевказаний розмір заборгованості визначений станом на теперішній курс валют долара США до гривні, а заставлене майно оцінено станом на 2007 рік, таким чином, не проведено оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, як того вимагає ст. 37 Закону України «Про іпотеку» і є необхідною умовою для звернення стягнення на предмет іпотеки і розрахунку з іпотекодавцем, якщо вартість предмета іпотеки перевищує заборгованість перед іпотекодержателем; невизначена вартість житлового будинку та земельної ділянки.

Крім того, суд виходив із того, що у вищевказаній квартирі, яка є предметом іпотеки, крім відповідача зареєстрована і його неповнолітня дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зв'язку з цим суд вважав, що позивачем не виконано вимог, передбачених ст. ст. 37, 39 Закону України «Про іпотеку», а орган опіки та піклування Каховської міської ради не надав згоди на звернення стягнення на квартиру та її відчуження.

Проте з такими висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд правильно виходив із того, що боржник не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором протягом більше ніж 60 календарних днів, а тому відповідно до п. 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредитом та нараховані штрафні санкції.

Апеляційним судом установлено, що 05 червня 2015 року банком була направлена вимога відповідачу про усунення порушення в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо дострокового погашення заборгованості, яку відповідач у добровільному порядку не виконав.

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано вважав наявними правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: порушення зобов'язань із боку боржника.

Дійшовши правильного висновку по суті вирішеного спору, апеляційний суд помилково застосував ціну продажу предмета іпотеки, визначену в іпотечному договору станом на час підписання договору (10 січня 2007 року), а саме: 85 501 грн, зазначивши, що під час розгляду справи іншого розміру вартості іпотечної квартири сторони суду не надали.

При цьому апеляційний суд залишив поза увагою наступні положення норм матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Частиною 5 вищеназваної статті установлено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Водночас у ч. 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку» закріплено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, апеляційний суд на порушення вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст. 137 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, чим порушив норми процесуального та матеріального права, зокрема, не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - початкової ціни продажу предмета іпотеки, визначеної у передбаченому законом порядку.

Під час вирішення спору суду необхідно було з'ясувати, чи погоджуються сторони із визначеною в іпотечному договорі вартістю предмета іпотеки станом на час розгляду справи в суді. Якщо з цього питання виник спір, то залежно від того, яка сторона оспорює оцінку, вона зобов'язана довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи, а суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України повинен сприяти в цьому та роз'яснити сторонам їхні права.

Виходячи за межі доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що після з'ясування вищевказаних обставин суд повинен більш детально із врахуванням матеріалів справи дослідити питання про наявність чи відсутність підстав для застосування Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-УІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Проте судом не з'ясовано питання щодо наявності чи відсутності у позичальника (майнового поручителя) у власності іншого нерухомого майна.

Згідно з низкою правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 вересня 2015 року № 6-1058цс15, 21 жовтня 2015 року № 6-1644цс15, 11 листопада 2015 року № 6-9цс15, 18 листопада 2015 року № 6-1385цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1249цс15, 20 січня 2016 року № 6-482цс15, 02 березня 2016 року № 6-1356цс15, 06 липня 2016 року № 6-969цс16, а також від 09 вересня 2015 року № 6-483цс15, на яку послався апеляційний суд, оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом № 1304-VII мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Оскільки суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України не дотримався норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 02 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак