АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В АЛ А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі: Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13.03.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним внаслідок обману, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладений між ним та відповідачем 10.06.2013. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач вів в оману позивача, так як між ними існувала домовленість про укладення договору з умовою повернення квартири у його власність після зняття з неї арештів та заборон.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13.03.2017 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним внаслідок обману - відмовлено.

Не погодився з рішенням суду позивач, ним подана апеляційна скарга, в якій зазначається про порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу квартири є недійсним, оскільки відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення та впливають на вчинення правочину, а саме вчинив дії, які розцінювалися позивачем як намір виконати домовленості, які були досягнуті між нами щодо повернення позивачу в майбутньому квартири. Дані обставини суттєво вплинули на волевиявлення позивача щодо укладення оспорюваного договору купівлі-продажу. Також позивач зазначає, що він не мав наміру відчужувати вказану квартиру, проте відповідач, користуючись його юридичною необізнаністю щодо правової природи запропонованого правочину, всупереч домовленості, вчинив дії, спрямовані на власне збагачення, шляхом заволодіння належною йому квартирою. Вважаючи рішення суду необґрунтованим та незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Справа № 753/10863/16-ц
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/5346/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В судове засідання учасники судового розгляду не з'явились, причини неявки суду не повідомили. Сторони повідомлені про розгляд справи належним чином, що підтверджується особистою розпискою позивача у поштовому повідомленні та особистою розпискою представника відповідача в матеріалах справи (а.с.136-138). Тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів вважає за можливе погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 626ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. До відповідних правових висновків дійшов і Верховний Суд України у постанові від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 06.10.2011 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Короткевич Н.П., зареєстрований в реєстрі № 1063 від 06.10.2011. Згідно з умовами вказаного договору ОСОБА_1 придбав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Дарницького управління юстиції від 04.01.2012 в рамках виконавчого провадження № ВП 30435837 був накладений арешт та оголошено заборону на відчуження всього майна, що належить боржнику ОСОБА_5 (а.с.14-15).

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.09.2012 встановлено, що на момент накладення арешту на квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_1 не набув права власності на неї, так як договір купівлі-продажу від 06.10.2011 не був зареєстрований (а.с.16). Вказане судове рішення набрало законної сили після його перегляду апеляційним судом 06.12.2012 та залишено без змін ухвалою судом касаційної інстанції від 25.04.2013 (а.с.17,18).

10.06.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курило Я.О., зареєстровано в реєстрі № 1381 від 10.06.2013 (а.с.24,25).

Підставою недійсності даного правочину позивач вказує на наявність домовленості з відповідачем про укладення договору з умовою повернення квартири у його власність після зняття з неї арештів та заборон. Відповідач заперечує вказані обставини, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаної обставини. До того ж вказане твердження є суперечливим, оскільки наявність арешту та/або заборон на майно унеможливлює його відчуження, проте договір купівлі-продажу був укладений і нотаріально посвідчений.

Із спірного договору вбачається, що сторони у справі, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин (ст.ст. 202 - 204,626,627 ЦК України) уклали договір, згідно з яким позивач передав у власність відповідачу, а відповідач прийняв у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Як вказує сам позивач у позовній заяві, після укладення договору квартира була передана відповідачу, а отже настали правові наслідки відповідно до умов укладеного договору.

Таким чином, підписавши оспорюваний договір, позивач підтвердив, що його умови повністю відповідають його волевиявленню, також вказав про повний розрахунок за продану квартиру. При нотаріальному посвідченні правочину позивач усвідомлював значення своїх дій і керував ними, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. А отже стверджувати про наявність умислу в діях лише відповідача не вбачається можливим. До того ж не можуть вважатися такими, що мають істотне значення обставини щодо яких позивача було введено в оману. І сам факт омани не є доведеним.

Судом першої інстанції надана оцінка показів допитаних в ході розгляду справи свідків і доводами апеляційної скарги така оцінка не спростовується.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Всупереч наведеним нормам та положенням ч. 1 ст. 60 ЦПК України стороною позивача не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Разом з тим, апеляційна скарга переважно мотивована неповним з'ясуванням судом обставини справи в зв'язку з відсутністю доказів, що виходячи з наведених положень є обов'язком сторін у справі, зокрема позивача, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів.

Колегія суддів звертає увагу, що позовні вимоги про недійсність договору купівлі-продажу від 10.06.2013 були заявлені виключно з підстав введення в оману позивача відповідачем при його укладенні. Інші обставини не заявлені в ході розгляду справи, не досліджувались судом першої інстанції, виходять за межі заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а тому перевірці в ході розгляду даної справи не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13.03.2017 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: