Справа № 494/340/17
Провадження № 2/494/255/17
12.06.2017 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
судді Римаря І.А.,
за участю: секретаря судового засідання Козубенко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Березівський районний сектор головного управління міграційної служби України в Одеській області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
14 квітня 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Березівський районний сектор головного управління міграційної служби України в Одеській області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Ухвалою суду від 18.04.2017 року відкрито провадження по справі.
Ухвалою суду від 06.06.2017 року до справи залучено третю особу орган опіки та піклування виконкому Березівської міської ради Одеської області.
На обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що її неповнолітня дочка ОСОБА_2 є власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: вул.. Б.Хмельницького, 13, м. Березівка, Одеська обл.., вказані будинок та земельна ділянка належить їй на підставі договорів дарування від 24.06.2015 року. Позивач зазначила, що крім неї та дочки за вищевказаною адресою також зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_3. ОСОБА_1 вказала, що 02.03.2012 року розлучилася з відповідачем, з осені 2013 року він перестав проживати у будинку, приймати участь в утриманні, ремонті, оплаті за комунальні послуги, також позивч вказала, що діючи в інтересах неповнолітньої дочки не має можливості оформити субсидію на оплату послуг. ОСОБА_1 зверталась до центру надання адміністративних послуг з питання зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3, але їй повідомлено, що потрібна письмова заява відповідача, також оригінали його паспорту та ідентифікаційного коду. Позивач зверталась до ОСОБА_3 з приводу вищевказаного питання, але отримала негативну відповідь. У звязку з вищевикладеним позивач просить суд задовольнити її позов та визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком вул.. Б.Хмельницького, 13, м. Березівка, Одеська обл.
В судовому засіданні 12.06.2017 року позивач, зазначила, що на позовних вимогах наполягає, просила позов задовольнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач в судові засідання 10.05.2017 року, 24.05.2017 року, 06.06.2017 року та 12.06.2017 року не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення про вручення кореспонденції, яке відповідачем отримане 16.05.2017 року (а.с.45). Крім того, відповідач повідомлявся про розгляд справи за допомогою засобів звязку, про що свідчать телефонограми №908, №941, №977 (а.с.44,46,49-50,56-57), а тому в даному випадку, суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності відповідача за наявними в матеріалах справи доказами.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Як відзначив суд у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа ОСОБА_4 проти Іспанії» (1989), сторона зобовязана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань».
За даних обставин, суд вважав за необхідне продовжити розгляд справи, оскільки відповідач жодного разу не зявився у судове засідання та не надав будь-яких заяв про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до частини 4 статті 169 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Представник органу опіки та піклування виконкому Березівської міської ради Одеської області у судовому засіданні 12.06.2017 року позов підтримала, проти його задоволення не заперечувала.
Представник Березівського РС ГУДМС в Одеській області у судове засідання 12.06.2017 року не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені були належним чином, про що свідчить судова повістка про виклик до суду та розписка (а.с.35,39).
Суд ухвалює заочне рішення відповідно до статті 224 ЦПК України.
Врахувавши думку позивача, третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
В силу статті 379 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року зі змінами та доповненнями (далі -ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них.
Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.
У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін ''суд, встановлений законом'' поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: ''Сокуренко і Стригун проти України'' від 20 липня 2006 року та ''Лавентс проти Латвії'' від 7 листопада 2002 року).
Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11).
У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання ''вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло'' (рішення у справі ''Кривіцька та Кривіцький проти України'' від 02.12.2010 року та ''Рохля проти України'' від 17.05.2011 року).
Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст.ст. 1, 10, 60 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі ; доказування не може грунтуватись на припущеннях.
Згідно домової книги ОСОБА_3 прописаний за адресою: вул. Щорса (ОСОБА_5), 13, м. Березівка, Одеська обл.. (а.с.16-19).
Згідно технічного паспорту (а.с.10-15), витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.22,25) - власником будинку та земельної ділянки за адресою: вул. Щорса (ОСОБА_5), 13, м. Березівка, Одеська обл.. є ОСОБА_2
З рішення виконавчого комітету Березівської міської ради вбачається, що ОСОБА_3 надавався дозвіл на дарування вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 (а.с.9).
Відповідно до договору дарування житлового будинку від 24.06.2015 року серії НАН 256922 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: вул. Щорса (ОСОБА_5), 13, м. Березівка, Одеська обл. (а.с.20-21), згідно договору дарування земельної ділянки від 24.06.2015 року серії НАН 256924 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку за вищевказаною адресою (а.с.23-24).
Згідно актів складеного депутатом Березівської міської ради від 29.09.2016 року та від 30.03.2017 року зазначено, що ОСОБА_3 за вищевказаною адресою зареєстрований, але протягом останніх чотирьох років не проживає (а.с.28-29).
Частиною 2 статті 405 Цивільного кодексу України передбачено: «Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом».
Статтею 391 ЦК України встановлено: «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном».
Згідно з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року ''Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України'' «у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду справи в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами».
Таким чином, суд доходить висновку, що позивач, яка діє в інтересах ОСОБА_2, яка являється власником спірного житлового будинку, позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у спірному будинку зареєстрований ОСОБА_3, який не проживає в ньому понад чотири роки, участі у витратах на утримання будинку не приймає, вибрався з будинку добровільно та перешкод у користуванні будинком ніхто не чинив.
Відповідно до положення статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні.
Відповідно до статті 9 ЖК України «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом».
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що ОСОБА_3 необхідно визнати таким, що втратив право на користування жилим приміщенням спірного житла.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 Цивільно-процесуального кодексу України, суд-
Позовну заяву ОСОБА_1, діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Березівський районний сектор головного управління міграційної служби України в Одеській області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком по вул.. Богдана Хмельницького (колишня Щорса), буд. 13, м. Березівка, Одеська обл..
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 14.06.2017 року.

Суддя І.А. Римар