Ухвала

іменем україни

07 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 25 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із зазначеним вище позовом, у якому просило в рахунок погашення кредитної заборгованості в сумі 215 486 грн 02 коп. за кредитним договором від 05 вересня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_3, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок із надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 Тернопільського району Тернопільської області, загальною площею 233,6 кв. м, житловою площею 70,6 кв. м, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк».

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що в рахунок забезпечення належного виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором 05 вересня 2008 року співвласники житлового будинку ОСОБА_4, ОСОБА_3,ОСОБА_6, ОСОБА_7 передали в іпотеку належні їм на праві власності частки.

Посилаючись на те, що позичальник неналежним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку з чим виникла заборгованість зі сплати кредитних платежів і право банку, визначене Законом України «Про іпотеку», звернути стягнення на предмет іпотеки, просив позов задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 25 серпня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що за умовами кредитного договору від 05 серпня 2008 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 24 тис. доларів США з терміном повернення до 05 вересня 2018 року та сплатою 12,5 % річних.

На забезпечення належного виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором 05 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок із надвірними спорудами, площею 233,6 кв. м та житловою площею 70,6 кв. м, що розташований на неприватизованій земельній ділянці по АДРЕСА_1 Тернопільського району Тернопільської області і належить іпотекодавцям на праві власності по 1/5 частки кожному.

Оскільки ОСОБА_3 належним чином умови договору не виконував, станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 9 767,17 доларів США, що еквівалентно 215 486 грн 02 коп.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», звернення стягнення на предмет іпотеки є неможливим. Крім того, суд зазначив, що банком не дотримана процедура звернення стягнення на предмет іпотеки та не надіслано відповідачам досудових вимог відповідно до п. 11 договору іпотеки.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «Дельта Банк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, предметом позову було звернення стягнення у спосіб визнання права власності за банком на іпотечне майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У чч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Отже, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року № 6-1685цс16 та від 02 листопада 2016 року № 6-2457цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У п. 12.3.1 договору іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до останнього права власності на предмет іпотеки.

Так, застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Проте на порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України суди на зазначені вище обставини справи уваги не звернули, зазначених вимог закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, зокрема, чи звертався позивач до державного реєстратора, чи порушені відповідачем права кредитора, не дослідили і не оцінили належним чином доводи й докази сторін та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд першої інстанції не врахував, що мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання.

Відтак установлений Законом України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»не підлягає виконанню.

Однак, відмовляючи у задоволенні позову із зазначених вище підстав, суд першої інстанції не врахував, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не передбачають підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, і допустив неправильне застосування положень цього Закону, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, від 06 липня 2016 року у справі №6-969цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, згідно з п. 11 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання позичальником основного зобов'язання повністю або частково.

При настанні зазначеного випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та зобов'язань передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, окрім вищезазначеного, послався також на порушення банком ст. 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки досудові вимоги до одних відповідачів надіслані одночасно з позовом та не надано доказів отримання вимог відповідачами.

Зокрема, суд зазначив, що банком не дотримана процедура звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: не надіслано відповідачам досудових вимог відповідно до п. 11 договору іпотеки від 05 вересня 2008 року.

При цьому, суд не врахував роз'яснення, що містяться у п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно з яким невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання, не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, безпідставно не взяв до уваги та не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 25 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик