У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 24 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання недійсним спадкового договору, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 24 квітня 2017 року в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання недійсним спадкового договору № 488 від 08.06.2016 року відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 вважає рішення незаконним, оскільки неповно зясовано судом обставини, що мають значення для справи, покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що при ухваленні оспорюваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми статей 203,125, 234 ЦК України, порушено вимоги ст. 213 ЦПК України.

Зазначає про те, що дії сторін спадкового договору № 488 від 08 червня 2016 року направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

З цих підстав просила рішення Корецького районного суду від 24 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_1 с в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_4 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення спірного договору, відчужене майно під арештом чи заставою не знаходилось, а наявність зобовязань відповідача ОСОБА_5 перед позивачем, які встановлені рішеннями Корецького районного суду від 30.06.2016 року та 14.09.2016 року, не є підставою для неможливості реалізації відповідачем ОСОБА_5 свого права власності згідно з вимогами ст. 319 ЦК України.

Такі висновки місцевого суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Як вбачається з матеріалів справи, 8 червня 2016 року між ОСОБА_5 (власником майна) та ОСОБА_3 було укладено спадковий договір № 448, за умовами якого ОСОБА_5 розпорядився, що після своєї смерті передає майно, яке вказане у договорі, а саме : приміщення складу, що зазначено на плані земельної ділянки літерою "Б-1" (цегла), з прибудовою "б", під навісом "В1" загальною площею 176,4 кв.м., розташоване за адресою : с. Гвіздів, вул. Перемоги, 2-з і знаходиться на земельній ділянці загальною площею : 0,0457 га, кадастровий номер якої : 56230816:02:004:0572, а ОСОБА_3 зобовязується забезпечувати потреби (відчужувача) у предметах харчування, необхідному одязі; забезпечувати згідно з рецептами лікарів, лікувальними засобами незалежно від їх вартості; на вимогу відчужувача виконувати господарсько-хатню роботу (приготування їжі, прибирання в будинку, надавання прально-банних послуг); відвідувати відчужувача у випадку влаштування його до лікарні; поховати відчужувача у разі його смерті. (а.с.53-54).

Відповідно до ч. 3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_4 не довела тих обставин на які посилається.

Її твердження, що дії сторін спадкового договору № 488 від 08 червня 2016 року направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів є припущеннями і не заслуговують на увагу.

Якщо ці припущення на думку ОСОБА_4 є обґрунтованими, то згідно інформаційної довідки від 08.06.2016 року № 60942027 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, а саме приміщення складу за адресою с. Гвіздів вул. Перемоги № 2 з відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна відсутні, що не перешкоджало власнику майна вільно та на свій розсуд ним розпорядитись.

Судові рішення за якими у ОСОБА_5 виникли зобовязання перед ОСОБА_4 були ухвалені після укладення спадкового договору, відповідно 30.06.2016 року та 14.09.2016 року.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Сторони спадкового договору претензій один до одного з приводу його дійсності та виконання його умов не заявляли, майно передане набувачу.

Відповідно до роз'яснень наданих у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України в справі № 6-197цс14 від 21.01.2015 року, які є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає,

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 24 квітня 2017 року залишити без змін

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

ОСОБА_6