АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила визнати такими, що не відповідають дійсності та порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, як адвоката відомості, які були поширені ОСОБА_2 в судовому засіданні 16.03.2016, а саме: «… Я з другої сторони можу сказати, що це явна неповага до суду…», та зобов'язати відповідача протягом п'яти днів з часу набрання чинності рішення спростувати неправду інформацію у той самий спосіб, в який ця інформація була поширена, а саме шляхом оголошення в судовому засіданні повідомлення про те, що розповсюджена ним інформація про адвоката ОСОБА_1, а саме: «… Я з другої сторони можу сказати, що це явна неповага до суду…» не відповідає дійсності.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.04.2017 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невірне встановлення обставин справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом позивача було позбавлено права подачі доказів, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, оскільки відхилено клопотання про проведення лінгвістичної експертизи. Зазначила, що для вирішення питання чи є розповсюджена інформація оціночним судженням, чи є вона фактичним твердженням необхідно бути спеціалістом в галузі лінгвістики.

Справа № 753/9382/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6916/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є думкою відповідача щодо неявки позивача в судовому засіданні по розгляду кримінальної справи, в зв'язку з чим остання є оціночними судженнями з вираженням власної позиції відповідача. В зв'язку з чим вказана інформація не носить негативний характер і не принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається та встановлено під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, що 16 березня 2016 року в судовому засіданні в Дніпровському районному суді м. Києва відповідач, як представник потерпілих під час з'ясування судом явки учасників процесу по кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 за ч.ч. 2, 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч.4 ст. 187, ч.ч. 2, 3 ст. 27, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ОСОБА_9 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 263 КК України сказав, що поведінка адвоката ОСОБА_1, що виявилась у неявці в судове засідання, свідчить про явну неповагу до суду (звукозапис судового засідання з 27 хв. 00 сек. по 27 хв. 19 сек.) (а. с. 14).

Позивач зазначила, що не прибула в судове засідання з поважних причин, оскільки заздалегідь подала клопотання про відкладення розгляду вказаної справи у зв'язку з тим, що мала бути зайнятою в іншому судовому процесі, де захищає інтереси обвинуваченого, що знаходиться під вартою в іншому населеному пункті, а також її неявка була підтверджена листком непрацездатності в період з 05 лютого по 14 лютого 2016 року, що долучено до вказаного клопотання.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1, вважає, що відносно неї було розповсюджено недостовірну та неправдиву інформацію, що принижує її честь, гідність та порочить ділову репутацію, а тому звернулася із відповідним позовом до суду.

У відповідності до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав, слід розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника (особу, яка порушила ці права).

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, повідомлення в публічних виступах хоча б одній особі.

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Відповідно до ст. 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Статтею 297 ЦК України закріплено право кожного на повагу до його гідності та честі, а також право фізичної особи на звернення до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 289 ЦК України фізична особа має право на особисту недоторканість, порушенням якої, відповідно до ч. 2 наведеної статті є катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує її гідність, поводження чи покарання.

Статтею ст. 299 ЦК України передбачено право фізичної особи на недоторканість її ділової репутації та право на звернення до суду з позовом про захист ділової репутації.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що, звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач повинен довести у суді, що відповідач поширив проти нього інформацію, яка є недостовірною і є такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію останнього.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є сукупність наступних обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому на позивача покладається обов'язок довести факт поширення відомостей, які його порочать, особою, до якої пред'явлений позов, а відповідач, в свою чергу, повинен довести, що поширені ним відомості відповідають дійсності (ч. 2 ст. 302 ЦК України).

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Таким чином, згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

З урахуванням встановлених обставин та наданих доказів, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вищезгадана інформація, викладена відповідачем, не містить жодних конкретних фактів, без їх обґрунтування та посилання на докази, в зв'язку з чим носить характер оціночних суджень відповідача з приводу неявки позивача в судове засідання по розгляду кримінальної справи, де позивач виконував функцію адвоката підсудного.

Враховуючи вищевикладене та те, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що поширена інформація відповідачем є вираженням власної позиції щодо явки учасників процесу в судове засідання, не носить негативний характер і не принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, колегія суддів вважає висновки суду щодо відмови в задоволенні позову правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом відхилено клопотання про проведення лінгвістичної експертизи, що позбавило позивача права подачі доказів не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

На думку колегії суддів, вищезгадані висловлювання відповідача під час розгляду кримінальної справи є його суб'єктивною думкою, та їх оцінка не потребує спеціальних знань, в зв'язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаного клопотання та розглянув справу за наявних в ній доказів.

При цьому колегія суддів враховує, що експертиза не може мати вищого значення, а оцінюється судом поряд з іншими доказами наданими при розгляді справи, як належні та допустимі.

Крім того, позивач є адвокатом, який здійснює публічну діяльність, а тому межа допустимої критики до таких осіб є значно ширшою, ніж до окремої пересічної особи.

Позивач ОСОБА_1 при розгляді справи в суді апеляційної інстанції посилалась на те, що не прибула в судове засідання, де розглядалася кримінальна справа відносно її підзахисного, оскільки в цей день приймала участь в іншій кримінальній справі, де інша підзахисна особа знаходилась під вартою. При цьому, приймаючи рішення про неявку у вищезгадане судове засідання, вона керувалася вимогами ч. 4 ст. 28 КПК України, відповідно до яких кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Разом з тим, аналіз вказаної статті КПК України дає можливість зробити висновок про те, що адвокату не надано право визначати пріоритетність розгляду кримінальної справи одної перед іншою, в зв'язку з чим і вказаний довід не спростовує висновків суду передшої інстанції.

Крім того, приймаючи таке рішення суд враховує, що при розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач не надала доказів того, що розгляд справи, де її підзахисний знаходився під вартою, відбувався поза межами розумного строку її розгляду.

За наведених обставин вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк