Справа №487/1734/16-ц 12.06.2017 12.06.2017 12.06.2017
Провадження №22-ц/784/1301/17
Справа № 487/1734/16-ц
Провадження № 22 - ц/784/1301/17 Головуюча у І інстанції Агєєва Л.І. Категорія - 44 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

12 червня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Самчишиної Н.В.,

Суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

з участю:

- позивача ОСОБА_2, який одночасно представляв інтереси ОСОБА_3,

- позивача ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2017 року, ухвалене за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення,

установила:

01 квітня 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 звернулись з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом їх виселення з належної їм квартири АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Позивачі зазначали, що їм та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 червня 1994 року належала квартира АДРЕСА_1.

З 1994 року за їх спільною згодою в квартиру, як тимчасовий мешканець, вселився та проживав ОСОБА_8 з дружиною ОСОБА_5 та сином ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_7, яка сталася 16 лютого 1996 року, по 1/8 частці від її права власності на 1/4 частку квартири успадкували її сини ОСОБА_2 та ОСОБА_8

09 жовтня 2001 року ОСОБА_8 та ОСОБА_5 розірвали шлюб, а 05 грудня 2014 року ОСОБА_8 помер.

Посилаючись на те, що відповідачі не є членами їх сім'ї, вселилися в квартиру як тимчасові мешканці, проживають у спірній квартирі без будь-яких правових підстав, чим перешкоджають у користуванні та розпорядженні майном, а вони бажають розпорядитися квартирою, позивачі просили позов задовольнити.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2017 рок відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

-2-

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті свого батька (співвласника спірної квартири) ОСОБА_8, а тому не може бути виселений як тимчасовий мешканець на підставі ст. 98 ЖК України. Мати відповідача ОСОБА_6, як член його сімї, може бути виселена у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, про які позивачами не заявлялися і які не були предметом судового розгляду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власності, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування ти розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України. Власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються цим будинком (квартирою) нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом встановлено, що квартира № 58, розташована в будинку № 9 по пр. - ту Леніна у м. Миколаєві на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 червня 1994 року належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та позивачам ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_9, яка після укладання шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3 (а.с.6, 11).

В 1994 році, зі згоди усіх власників, в квартиру, тимчасово, вселився ОСОБА_8 з дружиною ОСОБА_5 та сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із пояснень позивача ОСОБА_2 слідує, що в квартирі проживали лише його мати - ОСОБА_7 та його брат ОСОБА_8 з сімєю.

Після смерті ОСОБА_7, яка сталася 16 лютого 1996 року, спадщину прийняли її сини: позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_8.

Після розірвання шлюбу, 09 жовтня 2001 року, з ОСОБА_8, ОСОБА_5 та їх син ОСОБА_6 залишилися проживати в квартирі, як члени сімї ОСОБА_8

Отже, припинення шлюбу з ОСОБА_8 не позбавило відповідачів права користування займаним приміщенням.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2008 року, яке набрало законної сили 06 квітня 2008 року, були визначені частки кожного співвласника спірної квартири, які складали по ? частки за кожним (а.с.22).

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 02 грудня 2008 року (після смерті матері ОСОБА_7) позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_8 стали власниками по 1/8 частки вищезазначеної квартири (а.с.13,23).

-3-

05 грудня 2014 року ОСОБА_8 помер.

Після його смерті спадщину за законом (у звязку з відмовою спадкоємця першої черги - доньки померлого ОСОБА_10Г.) прийняли його рідний брат позивач ОСОБА_2 та син померлого - відповідач ОСОБА_6 (а.с.93-127).

05 листопада 2016 року ОСОБА_2 одержав свідоцтво про право на спадщину за законом та став власником 1/16 частки у праві спільної часткової власності на спірну квартиру (а.с.177). Відповідач ОСОБА_6 спадщину не оформив.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно положень ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач ОСОБА_6, який займає спірне житло, набув право на спадщину у вигляді частки спірної квартири, а тому не може бути виселений як тимчасовий мешканець з підстав ст. 98, ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Крім того, як встановлено відповідач ОСОБА_5 проживала в квартирі, як член сімї ОСОБА_8 та член сімї ОСОБА_6, а тому набула прав та обовязків, визначених ст.ст. 64, 156 ЖК України.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що мати відповідача ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_5, як член його сімї, відповідно до ст. 157 ЖК України, не підлягала виселенню з вищезазначених підстав, є вірним.

Посилання в апеляційній сказі ОСОБА_2 на те, що спірна квартира після смерті ОСОБА_8 належить тільки позивачам є необґрунтованими, оскільки не відповідають вищезазначеним вимогам чинного законодавства та матеріалам справи.

При цьому, відповідно до вищевикладених норм чинного законодавства відсутність свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спірної квартири та відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно, не свідчить про втрату відповідачем ОСОБА_6 права на спадщину після смерті його батька ОСОБА_8.

Доводи апеляційної скарги про неучасть відповідачів в утримання будинку та оплаті комунальних послуг не можуть бути враховані, оскільки вони стосуються не предмета спору, а обставин, які не підлягають доведенню у даній справі.

Крім того, вимоги в апеляційній скарзі про виселення відповідачів на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК України не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги позивачами за їх позовом від 01 квітня 2016 року не пред'являлись та не обґрунтовувались.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, визначення підстав і предмету позову належить виключно позивачеві і суд сам їх змінити за власним розсудом не може.

За такого, не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на положення ч. 1 ст. 116 ЖК України, як підставу для виселення відповідачів та докази додані до апеляційної скарги на їх підтвердження.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду підстав для скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

-4-

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_11