Справа № 341/2135/15-ц
Провадження № 22-ц/779/711/2017
Головуючий у 1 інстанції Гаполяк Т. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Васильковського В.М., Проскурніцького П.І.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Галицького районного суду від 07 лютого 2017 року

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Галицького районного суду від 07 лютого 2017 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором № 206 КК від 22 грудня 2006 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, що виникла станом на 24 листопада 2015 року в розмірі 39 898 (тридцять девять тисяч вісімсот девяносто вісім) доларів США 94 центи, що за курсом НБУ, станом на 21 листопада 2015 року 24,06 грн. за 1 долар США складає 959 968 (девятсот пятдесят девять тисяч девятсот шістдесят вісім) грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 14 399 (чотирнадцять тисяч триста девяносто девять) грн. 53 коп. сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» 14 399 грн. 53 коп. понесених судових витрат.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на дане заочне рішення в якій зазначає, що не погоджується з висновками суду, які стосуються стягнення з нього заборгованості та порушення ним умов кредитного договору.

З заявленого позову ПАТ КБ «ПриватБанк» вимагав стягнути заборгованість з ОСОБА_2, ПП «Стівон» включаючи ту ж суму, визначену в рішенні суду від 22.11.2011 року збільшену на розмір пені та частково процентів. Однак апелянт зазначає, що дані вимоги заявлені банком з пропуском строку позовної давності.

Сума заборгованості по кредиту в розмірі 27841,27 дол. США вже була заявлена банком до стягнення в межах позову до Індустріального суду м. Дніпропетровська. Однак з дня виникнення права на стягнення кредиту і по день звернення банку до Галицького районного суду з позовом пройшло більше п'яти років, що є наслідком відмови у задоволенні даних вимог.

Також, апелянт вважає, що не підлягають до задоволення вимоги по щодо процентів в розмірі 6733,99 дол. США.

А щодо вимог по пені до відповідно до ст. 266 ЦК України до них необхідно застосувати давність як додаткової вимоги.

Тому, апелянт зазначає, що позовні вимоги по кредитному договору як по кредиту, процентах, так і по пені як додаткових вимогах, заявлені з пропуском позовної давності.

Розрахунок комісії в доларах США суперечить умовам кредитної угоди та кредитного договору, оскільки комісія нараховується за обслуговування кредиту по курсу валюти кредиту та національної валюти станом на день нарахування.

Отже, наведені обставини вказують про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач у заяві про перегляд заочного рішення суду та в поясненнях представника. Тому суд безпідставно задовольнив позов, що має наслідком скасування такого судового рішення.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заявленого позову відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про передбачене договором дострокове стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів, яке ухвалене Індустріальним районного судом м. Дніпропетровська 22 листопада 2011 року, тобто до спливу строку договору і не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цього кодексу. Тому усі нарахування за користування коштами та інші виплати, передбачені договором, підлягають стягненню до дати повернення позики, але в межах строку позовної давності.

Однак, до такого висновку суд прийшов передчасно, без належного дослідження зібраних у справі доказів та без дослідження матеріалів справи, що призвело до неправильного вирішення позову та до неповного зясування суті та розміру позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ним кредитного договору від 22 грудня 2006 року отримав кредит в розмірі 47 000 дол США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % річних зі строком повернення до 21 грудня 2011 року.

З вказаним позовом до суду позивач звернувся 04 грудня 2015 року (а.с. 25). Згідно розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи вбачається, що станом на 24 листопада 2015 року у відповідача виникла заборгованість перед банком на загальну суму 75 974,21 доларів США, що складає:

26 639,39 доларів США заборгованість за кредитом;

21 117, 93 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом;

28 216, 89 доларів США - пені за несвоєчасність виконання грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стягуючи заявлену позивачем заборгованість за кредитним договором з відповідача у розмірі 39 898, 94 дол США, що за курсом НБУ станом на 21 листопада 2015 року складає 959 968, 50 грн., суд першої інстанції зазначив, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ПП «Стівон» про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором від 22 грудня 2006 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 Вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ПП «Стівон» суму заборгованості, що виникла станом на 29 вересня 2011 року в розмірі 36 075,27 доларів США, тому вказана сума боргу повинна бути відмінусована від заборгованості, яка виникла станом на 24.11.2015 року.

Колегія суддів вважає, що до такого висновку суд першої інстанції прийшов без належного дослідження рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року, яке не вступило в законну силу, є скасоване про що в судовому засіданні ствердив представник апелянта. Також із змісту даного рішення (а.с. 4) вбачається, що в ньому відсутні дані про набрання ним законної сили, тому таке рішення не є доказом, що б стверджував про стягнення частини боргу з відповідача.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки; попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що наявна заборгованість станом на 24 листопада 2015 року, яка виникла у відповідача перед банком у розмірі 26 639,39 доларів США як заборгованість за кредитом та 21 117, 93 доларів США заборгованість по відсотках за користування кредитом є правильною і обґрунтованою, тому підлягає стягненню з відповідача по курсу НБУ станом на 21 листопада 2015 року 24,06 грн. за 1 долар США і в сумі становитиме 47 757,32 дол США, або в перерахунку 1149041,12 грн.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позивач просив стягнути пеню у іноземній валюті. Відповідно до постанови Верховного Суду України у справі № 6-145цс14 зазначено, що в силу положень ст. ст. 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором чи іншим нормативно-правовим актом.

Разом із тим, оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то наряду зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією.

Проте положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

Тому неустойка, зокрема пеня, визначена у кредитному договорі підлягає стягненню у національній валюті і становить за один рік в розмірі 288111,52 грн, що в іноземній валюті еквівалентно 11974,71 дол. США, а не 28 216, 89 доларів США, як зазначено в позовній заяві.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вказана норма з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки, але лише після того, коли вона вірно, відповідно до вимог закону та умов договору, буде обчислена.

При цьому, під час вирішення питання про зменшення неустойки суд повинен об'єктивно оцінити конкретну ситуацію: чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; майновий стан сторін; ступінь виконання зобов'язання; причини неналежного виконання зобов'язання та форму вини боржника; співмірність розміру неустойки наслідкам порушення; добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідків тощо.

Зважаючи на загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, враховуючи фактичні обставини справи, ступінь виконання боржником зобовязання за договором, матеріальне становище боржника, що є обставинами, які мають істотне значення, апеляційний суд приходить до висновку про можливість зменшення пені до 10 000 грн.

Колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України яка зобовязує суд сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, часткове задоволення позовних вимог банку не є обставиною, яка стверджує про вихід суду за межі позовних вимог та за межі доводів апеляційної скарги відповідно до ст. 303 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу доводи представника апелянта щодо пропуску позивачем строку позовної давності з наступних підстав.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до п. 4.7 Кредитного договору, терміни позовної давності по вимогах за договором визначено у 5 років. Також проведено зарахування коштів банком, внесених відповідачем останній раз за даним договором 24.07.2014 року. Враховуючи період здійснення нарахувань за користування коштами та інших, передбачених договором, час звернення банком з позовом до суду 04 грудня 2015 року, суд приходить до висновку, що всі дії вчинені в межах строку позовної давності, який позивачем не пропущено.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що постановлене судом першої інстанції в даній справі судове рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з постановленням у даній справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Галицького районного суду від 07 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 206 КК від 22 грудня 2006 року станом на 24 листопада 2015 року в розмірі 47 757,32 (сорок сім тисяч сімсот пятдесят сім) доларів США 32 центи, що за курсом НБУ, станом на 21 листопада 2015 року 24,06 грн. за 1 дол США складає 1149041,12 (один мільйон сто сорок девять тисяч сорок одну) грн. 12 коп. та пеню за несвоєчасність виконання грошового зобовязання у розмірі 10000 (десять тисяч) грн. і 14 399,53 (чотирнадцять тисяч триста девяносто девять гривень 53 коп) витрат, понесених на оплату судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_3

ОСОБА_4