Справа № 359/191/17 Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/3063/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 14.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, повязаних з порушенням боргових зобовязань,-

встановила:

у січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 21 липня 2011 року та 13 червня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу в борг відповідно 160 000 грн. та 120 000 грн.,

Відповідач зобовязався повернути вказані грошові кошти у строки, визначені договорами, зі сплатою відповідних процентів.

Протягом 2011-2012 років позивач передав ОСОБА_2 грошові кошти, на підтвердження чого надав власноруч написані розписки, зокрема відповідач взяв у борг у ОСОБА_3: 24 червня 2011 року на суму 38 400 гривень, 22 листопада 2012 року 20 000 гривень, 30 листопада 2012 року 15 000 гривень.

03 лютого 2015 року ОСОБА_3 направив на адресу відповідача письмову вимогу про повернення боргу, але цей лист було повернуто на адресу відправника з відміткою за закінченням встановленого терміну зберігання.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 920 683, 58 грн., з яких : 353 400,00 грн. сума позики, 176 547,95 грн. сума процентів за користування позикою по договору від 21.07.2011 року станом на 31.03.2015 року, 67 200,00 грн. сума процентів за користування позикою по договору від 13.06.2012 року станом на 31.03.2015 року, 57 978,25 грн. сума, нарахована за прострочення зобовязання у виді інфляційних втрат по договору від 13.06.2012 року станом на 28.02.2015 року, 43 157,38 грн. сума, нарахована за прострочення зобовязання у виді інфляційних втрат по договору від 13.06.2012 року станом на 28.02.2015 року, 131 200,00 сума, нарахована за прострочення зобовязання у виді передбачених договором від 21.07.2011 року станом на 31.03.2015 року та 91 200,00 сума, нарахована за прострочення зобовязання у виді процентів, передбачених договором від 13.06.2012 року станом на 31.03.2015 року. Проте, рішення боржником не виконується, борг не погашається.

Просив стягнути з ОСОБА_2 кошти у загальному розмірі 500 406,49 гривень, з яких: 175 496,15 грн. сума, нарахована у виді процентів за користування відповідачем позикою за усіма борговими документами станом на 31.12.2016 року, 142 299,28 грн. сума, нарахована за прострочення відповідачем своїх зобовязань за усіма борговими документами у виді інфляційних втрат, 182 611,06 грн. сума, нарахована за прострочення відповідачем своїх зобовязань за усіма борговими документами у виді процентів, а також судові витрати у розмірі 5004, 07 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг в розмірі 500 406, 49 грн., з яких: 175 496,15 грн. сума, нарахована у виді процентів за користування позикою за усіма борговими документами; 142 299,28 грн. сума, нарахована за прострочення відповідачем своїх зобовязань за усіма борговими документами у виді інфляційних втрат; 182 611,06 грн. сума, нарахована за прострочення відповідачем своїх зобовязань за усіма борговими документами у виді процентів.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати, повязані зі сплатою судового збору в розмірі 5004, 07 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були укладені такі договори: - договір позики від 21 липня 2011 року, за умовами якого позичав передав, а відповідач прийняв у власність грошові кошти у розмір 160 000 грн.; договір позики від 13 червня 2012 року, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність кошти у розмірі 120 000 грн.; договір позики у формі розписки від 24 червня 2011 року на суму 38 400 грн.; договір позики у формі розписки 22 листопада 2012 року на суму 20 000 грн.; договір позики у формі розписки від 30 листопада 2012 року на суму 15 000 грн.

В договорі позики від 21 липня 2011 року, встановлений строк повернення позики до 31 грудня 2012 року, в договорі позики від 13 червня 2012 року, встановлений строк повернення позики до 01 березня 2013 року.

Апелянт зазначив, що у вищезазначених договорах були встановлені проценти від суми позики: в п.3 договору позики від 21 липня 2011 року 30%, в пункті 3 договору позики від 13 червня 2012 20 % річних.

Крім того, враховуючи положення закону, та встановлений строк повернення позики з процентами за користування та той факт, що договором позики не встановлено розмір процентів після спливу вищезазначеного строку дії договору позики, розмір процентів по договору позики від 21 липня 2011 року після 31 грудня 2012 року має встановлюватися на рівні облікової ставки Національного банку України.

Апелянт стверджує, що встановлений строк повернення позики з процентами за користування та той факт, що договором позики не встановлено розмір процентів після спливу вищезазначеного строку дії договору позики, розмір процентів по договору позики від 13 червня 2012 року після 01 березня 2013 року має встановлюватися на рівні облікової ставки Національного банку України.

Також, право на стягнення пені в кредитора виникло з наступного дня після 22 грудня 2010 року, а до суду він звернувся лише 16 липня 2012 року, то пеня підлягала стягненню лише в межах одного року до дня предявлення позову.

Просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми у розмірі 175 496,15 грн., яка нарахована у виді процентів за користування позикою за усіма борговими документами та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми у розмірі 175 496,15 грн., яка нарахована у виді процентів за користування позикою за усіма борговими документами.

Також, скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми у розмірі 182 611,06 грн., яка нарахована за прострочення відповідачем своїх зобовязань за усіма борговими документами у виді неустойки та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми у розмірі 182 611,06 грн., яка нарахована за прострочення відповідачем своїх зобовязань за усіма борговими документами у виді неустойки, судові витрати покласти на позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 липня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність грошові кошти у розмірі 160 000 грн. та зобовязався повернути позику до 31 грудня 2012 року (а.с.9).

Згідно з п.3 вищезазначеного договору позика за даним договором є процентною. Ставка складає 30% річних, проценти нараховуються на залишок суми позики у строк 1-го числа календарного місяця наступного за звітним, та виплачуються щомісячно.

На підтвердження укладення договору позики від 21 липня 2011 року ОСОБА_2 надав письмові розписки, якими підтвердив отримання від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 160 000 грн. (а.с.10,11).

13 червня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали ще один договір позики.

За умовами цього договору, ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність грошові кошти у розмірі 120 000 грн., що є еквівалентом 15 000 доларів США, та зобовязався повернути вказану грошову суму до 01 березня 2013 року. При цьому, пунктом 3 даного договору передбачено, що позика є процентною. Ставка складає 20% річних, проценти нараховуються на залишок суми позики у строк 1-го числа календарного місяця наступного за звітним, та виплачуються щомісячно (а.с.14).

На підтвердження укладення договору позики від 13 червня 2012 року ОСОБА_2 надав письмову розписку, якою підтвердив отримання від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 120 000 грн., що еквівалентно 15 000 доларів США (а.с.15).

Також встановлено, що у строк, визначений договорами позики від 21 липня 2011 року та від 13 червня 2012 року, відповідно до 31 грудня 2012 року та 01 березня 2013 року, ОСОБА_2 не повернув грошові кошти.

Крім цього, протягом 2011-2012 років позивач передав ОСОБА_2 грошові кошти, зокрема відповідач взяв у борг у ОСОБА_3: 24 червня 2011 року на суму 38 400 грн., 22 листопада 2012 року 20 000 грн., 30 листопада 2012 року 15 000 грн., що підтверджується копіями власноруч написаних розписок (а.с.18,24,30).

На виконання даного положення чинного законодавства 03 лютого 2015 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення боргу у розмірі 73400 гривень протягом 30 днів з моменту отримання вимоги. Проте, відповідачем дана вимога проігнорована.

В березні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03.11.2016 року з ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто 920 683, 58 грн., з яких: 353 400,00 грн. сума позики, 176 547,95 грн. сума процентів за користування позикою по договору від 21.07.2011 року станом на 31.03.2015 року, 67 200,00 грн. сума процентів за користування позикою по договору від 13.06.2012 року станом на 31.03.2015 року, 57 978,25 грн. сума, нарахована за прострочення зобовязання у виді інфляційних втрат по договору від 21.07.2011 року станом на 28.02.2015 року, 43 157,38 грн. сума, нарахована за прострочення зобовязання у виді інфляційних втрат по договору від 13.06.2012 року станом на 28.02.2015 року, 131 200,00 сума, нарахована за прострочення зобовязання у виді передбачених договором від 21.07.2011 року станом на 31.03.2015 року та 91 200,00 сума, нарахована за прострочення зобовязання у виді процентів, передбачених договором від 13.06.2012 року станом на 31.03.2015 року (а.с.71-74).

Вищезазначене рішення боржником не виконано, борг не погашено.

Згідно з розрахунками, наданими позивачем, розмір процентів за користування грошовими коштами за всіма борговими документами за період з 01.04.2015 року по 31.12.2016 року складає : за договором від 21.07.2011 року 84 295, 89 грн. (сума боргу - 160000 грн. х % ставку - 30% / 100% / 365дн. х 641 день за користування позикою); за договором від 13.06.2012 року 42 147,95 грн. (сума боргу - 120000 грн. х % ставку - 20% / 100% / 365дн. х 641 день за користування позикою).

Строк користування відповідачем позикою за розписками в період з моменту отримання коштів до 31.12.2016 року складає: за борговою розпискою від 24.06.2011 року на суму 38 400 27 654,57 грн., за борговою розпискою від 22.11.2012 року на суму 20000 грн. 12 241,37 грн., за борговою розпискою від 30.11.2012 року на суму 15 000 грн. 9156,37 грн.

Загальна сума заборгованості за всіма борговими документами становить 175496,15 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що в письмових розрахунків розмір інфляційних втрат за час прострочення боржника за договором позики від 21 липня 2011 року становила 75 203,98 грн. за період з 01.03.2015 року, за договором позики від 13 червня 2012 року 56402,98 грн. за період з 01.03.2015 року, за борговою розпискою від 24.06.2012 року 5 593,80 грн. за період з 01.08.2015 року, за борговою розпискою від 22.11.2012 року 2913,44 грн. за період з 01.08.2015 року, за борговою розпискою від 30.11.2012 року 2185,08 грн. за період з 01.08.2015 року, що у загальному розмірі становила 142 299,28 грн. (а.с.12-36).

Пунктом 6 договору позики від 21 липня 2011 року та договору позики від 13 червня 2012 року передбачено право позивача у разі прострочення повернення частини позики нараховувати пеню у розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожен день прострочення (а.с.9,14).

Таким чином, розмір процентів за прострочення боржника в розрахунку за формулою сума боргу х 0,1 % / 100% х кількість днів користування становила: за договором позики від 21 липня 2011 року - 102 560,00 грн. за період з 01.04.2015 року до 31.12.2012 року, за договором позики від 13 червня 2012 року 76920,00 грн. за період з 01.04.2015 року до 31.12.2012 року, за борговою розпискою від 24.06.2012 року 1 638,05 грн. за період з 01.08.2015 року до 31.12.2012 року, за борговою розпискою від 22.11.2012 року 853,15 грн. за період з 01.08.2015 року до 31.12.2012 року, за борговою розпискою від 30.11.2012 року 639,86 грн. за період з 01.08.2015 року до 31.12.2012 року. Загальна сума за всіма борговими документами становить 182 611,06 грн.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України . У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді