№ 243/5460/17
№6/243/162/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2017 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі :

головуючого - судді Старовецького В.І.,

при секретарі - Каліух К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Словянська Донецької області подання державного виконавця Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В :

15 червня 2017 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області надійшло подання державного виконавця Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1, погоджене з начальником Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ОСОБА_3 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

В обґрунтування подання заявником зазначено, що у Словянському міськрайонному відділі державної виконавчої служби перебуває на виконанні виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2/225/337/2016 від 25.02.2016 року, виданого Дзержинським міським судом Донецької області про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 у розмірі 4182 (чотири тисячі сто вісімдесят дві) грн. 63 коп. та витрати судового збору у розмірі 1378 ( одна тисяча триста сімдесят вісім ) грн. на користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк».

Просить суд тимчасово обмежити право громадянки України ОСОБА_2, (ІПН НОМЕР_1), яка мешкає за адресою: вул. Щетиніна, буд. 16/86, м. Донецьк, на виїзд з території України до виконання зобовязання, встановленого рішенням суду за №2/225/337/2016, виданого Дзержинським міським судом Донецької області 25.02.2016 року, про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк». Виконання доручити Адміністрації Державної прикордонної служби України.

В судове засідання державний виконавець Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 не зявився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, подання просив задовольнити (а.с.9).

Суд, дослідивши подання та надані до нього документи, вважає що дане подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 25.02.2016 року з ОСОБА_2, (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 4182,63грн. та судовий збір в розмірі 1378,00 грн. (а.с.6).

08.08.2016 року старшим державним виконавцем Словянського міськрайонного Відділу державної виконавчої служби ОСОБА_4 було відкрито виконавче провадження №51857649 про стягнення з ОСОБА_2 боргу на користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» у сумі 4182,63грн. та судовий збір в розмірі 1378,00 грн. (а.с.7).

17.05.2017 року представник Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» звернувся до Пролетарського районного Відділу державної виконавчої служби м. Донецьк Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з Заявою про обмеження виїзду боржника за кордон, в якій просить звернутися до суду з поданням щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянці України ОСОБА_2, до повного погашення боргу за рішенням суду (а.с.8). Інших документів суду не надано.

Правилами частини 1 ст. 377-1 ЦПК України встановлено, що питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Право на свободу пересування є фундаментальним правом природно-правового походження та складається із таких основних складових: право фізичної особи на в'їзд і на виїзд з території країни, на якій вона перебуває, право вільного пересування у межах цієї території, у тому числі право на вільний вибір місця проживання. Це конституційне право належить всім фізичним особам: громадянам України, іноземцям та особам без громадянства.

Згідно із ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, окрім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України».

Приписами частини 2 статті 6 Закону України 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» визначено, що підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобовязань. Частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути обєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Державним виконавцем не надано доказів, які свідчили б про те, що боржник ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судом. Крім того, відсутні відомості про обізнаність боржника з наявністю відкритого виконавчого провадження та строками його добровільного виконання. Звертаючись до суду, державним виконавцем було зазначено, що боржник не сплачує заборгованість за кредитним договором, тим самим ухиляється від виконання зобовязань покладених на нього.

Відповідно до п.11.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, державний виконавець може звернутися до суду за місцезнаходженням органу ДВС щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням. Згідно п.п.ґ п.11.1.1 подання повинно містити підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобовязань.

Суду не надано підтверджуючих документів, що ОСОБА_2 були надіслані та нею отримані попередження за наслідки невиконання рішення суду.

На час звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням повинен відбутися, бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Суд вважає, що державним виконавцем не підтверджено обставини того, що боржник вчиняв дії, які би унеможливлювали чи ускладнювали виконання вимоги, також відсутні обставини які би вказували на те, що боржник перешкоджав отриманню відомостей щодо належного йому майна чи укривав таке майно та відомості про свої доходи і таким чином не доведено, що ОСОБА_2 ухилялася від сплати заборгованості за кредитним договором.

При цьому, суд враховує й рішення ЄСПЛ від 11 липня 2013 року в справі «Хлистов проти Росії», відповідно до якого Європейський суд визнав доведеним порушення національною владою Росії п.п. 2 и 3 ст. 2 Протоколу № 4 ЄСПЛ статті 2 Протоколу №4 Конвенції, яка гарантує право кожному на свободу переміщення, включаючи право залишити любу країну й виїхати в країну за своїм вибором, в той час як втручання в право особи на виїзд із його країни не було «необхідним в демократичному суспільстві».

За змістом п.19 ч.3 ст.18 Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання

зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів

Разом з тим, чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення», практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: 1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі у чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобовязань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п.5 ч.1 ст.6 Закону «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та у п.19 ч.3 ст.18 Закону «Про виконавче провадження», позначає з обєктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обовязків. У звязку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобовязання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч.2 ст.10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання».

Оскільки, відповідно до ч.2 ст.377-1 ЦПК України зазначене подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Саме невиконання боржником самостійно зобовязань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути обєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Державний виконавець, звертаючись до суду з клопотанням про тимчасове обмеження права боржника на виїзд за межі України, направив до суду подання, копію постанови про відкриття провадження, копію виконавчого листа, копію заяви стягувача, без надання будь-яких доказів про обізнаність боржника щодо відкриття провадження та ухилення його від виконання зобовязань.

З огляду на вищевикладене, суд визнає, що в матеріалах виконавчого провадження, наданих до суду відсутні будь-які обєктивні, беззаперечні докази на підтвердження того, що боржник ухиляється від виконання зобовязань, покладених на неї державним органом, у звязку з чим вважає, що відсутні достатні законні підстави для задоволення подання державного виконавця Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби щодо обмеження конституційних прав громадянина України.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтею 5, п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», ст. ст. 217, 209, 210, 377-1 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання державного виконавця Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається в Апеляційний суд Донецької області через Словянський міськрайонний суд протягом пяти днів з дня її проголошення.

Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом пяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду ОСОБА_5