АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3337/17 Справа № 206/4514/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зайченко С. В. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року м. Дніпро

15 червня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів: Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «БК «Стар» про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

09 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «БК «Стар» про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з відповідача частину заборгованість у розмірі 199700 гривень та сплачені судові витрати (а.с. 1-3).

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «БК «Стар» про стягнення заборгованості - задоволенні.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 199700 грн.

Також вирішено питання щодо судових витрат ( а.с.51).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі (а.с.34-37) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Судом 1 інстанції встановлено, що 25 травня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «БК «Стар» був укладений кредитний договір № б/н, згідно якого позивач надав кредит у розмірі 200000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту, на поточний рахунок НОМЕР_1 (а.с. 8,23).

Одночасно з укладенням договору про надання кредиту, між позивачем та відповідачем був укладений договір поруки № POR477 від 24 липня 2015 року, за яким останній поручився перед позивачем за належне виконання кредитних зобов'язань - ТОВ «БК «Стар» (а.с. 27-28).

Договором поруки, зокрема, передбачено, що Поручитель відповідає перед кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності (п.1.2).

Зобов'язання з повернення кредиту та сплаті відсотків за ним виконуються неналежним чином, в результаті чого станом на 28 липня 2016 року перед позивачем утворилася заборгованість в сумі 232300,92 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом - 199700 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 24174,96 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 6628,66 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 1797,30 грн.

18 липня 2016 року позивач звертався з вимогою до відповідача про необхідність погасити прострочену заборгованість, але така вимога не була виконана (а.с. 29).

Позивач вважає за необхідне захистити свої порушені права шляхом стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в розмірі 199700 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що боржник за кредитним договором не виконує свої зобов'язання, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яку можливо стягнути з поручителя до якого позивач обґрунтовано заявив вимоги.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону та змісту договору.

Так, згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У відповідності з ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» ТОВ «БК «Стар» було та укладено договір № б/н від 25.05.2015 року , згідно якого позивач надав кредит у розмірі 200000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту, на поточний рахунок НОМЕР_1.

Зобов'язання за договором № б/н від 25.05.2015 року було забезпечено порукою згідно договору поруки № POR477 від 24 липня 2015 року, укладеного з ОСОБА_2.

Відповідно до п.1.1 зазначеного договору ОСОБА_2 поручився перед позивачем відповідати за виконання ТОВ «БК «Стар» взятих на себе зобов'язань, що виникли з кредитного договору № б/н від 25.05.2015 року.

Договором поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності (п.1.2).

У випадку невиконання Боржником якого-небудь зобов'язання, передбаченого п.1.1 цього договору, кредитор має право направити поручителю вимогу із зазначенням невиконаного(их) зобов'язання(нь). Не направлення Кредитором вказаної вимоги не є перешкодою та не позбавляє права Кредитора звернутися до суду з вимогою виконати взяті на себе Поручителем зобов'язання або вимагати від Поручителя виконання взятих на себе зобов'язань іншими способами. Поручитель відповідає перед Кредитором як солідарний Боржник у випадку невиконання Боржником зобов'язань за кредитним договором, незалежно від факту направлення чи не направлення Кредитором Поручителя передбаченої даним пунктом вимоги (п.2.1.2 договору поруки).

Поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання Боржника, зазначені в направленій Кредитором вимозі п.п.2.1.2 п.2.1 цього договору (п.2.4 договору поруки).

Відповідно до п. 4.1 порука за цим договором припиняється через 15 років після укладення цього договору.

Враховуючи дату укладання договору та його умови щодо терміну припинення поруки, час звернення з позовом до суду, колегія суддів вважає, що підстави щодо припинення поруки відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 у розмірі 199 700,00 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд 1 інстанції безпідставно стягнув з нього 199 700,00 грн., оскільки відповідно до п 1.1.1 договору поруки відповідальність поручителя складає 10 000, 00 грн., його відповідальність збільшено без його згоди, що суперечить ч. 1 ст. 559 ЦК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки таке твердження спростовується матеріалами справи, а саме: п. 1.1.1 та п.1.1.2 договору поруки, в яких зазначено, якщо під час виконання «Угоди 1» та «Угоди 2» зобов'язання боржника, що забезпечені цим договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення зобов'язань за «Угодою 1» та «Угодою 2» в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібні.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо припинення поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки договір поруки укладено 24.07.2015 року, а з позовом до суду позивач звернувся 09.08.2016 року, при цьому відповідно до п. 4.1 договору, порука за цим договором припиняється через 15 років після укладення цього договору, а тому підстав для припинення поруки - немає.

Зазначені висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у Постанові від 03.02.2016 року № 6-18цс16 (щодо обчислення строку припинення поруки).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться виключно до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: