Номер провадження: 22-ц/785/301/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі судового засідання Поліхранової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи ОСОБА_5 про розподіл спільного майна подружжя та визнання недійсності договору купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИЛА:

05.06.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу (т. 1, а.с. 3-7). В процесі розгляду справи ОСОБА_2Г змінювалися та доповнювалися позовні вимоги, зокрема, 10.02.2016 року (т.2, а.с. 108) та 28.10.2016 року (т.3, а.с. 21).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2016 року частково задоволений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість ? частки вартості автомобілю марки «ВАЗ 210700-20» у розмірі 13319,5 грн., вартість ? частки вартості автомобілю марки «Toyota Avensis», 2008 року виготовлення, у розмірі 16050 грн. Разом з тим, суд першої інстанції відмовив у частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.10.2014 року автомобіля марки «Toyota Avensis», 2008 року виготовлення, д/н НОМЕР_1, а також про скасування реєстрації автомобіля на імя ОСОБА_4 і про стягнення грошових коштів, які були розміщені на рахунках банківських установ. Одночасно, вказаним рішенням суду першої інстанції стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 373,6 грн. (т.3, а.с. 46-48).

Не погоджуючись з зазначеним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2016 року, 15.12.2016 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалити рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин у справі, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, посилаючись на те, що фактичні подружні стосунки та спільне господарство у сторін припинились 10.06.2012 року, а тому ОСОБА_3 зняла грошові кошти з банківських рахунків вже після припинення шлюбних відносин; під час продажу ОСОБА_3 автомобілю марки «Toyota Avensis» його вартість була занижена, а експертне дослідження автомобілю виконано експертом, який не мав ліцензії; 06.07.2012 року ОСОБА_3 отримала його нотаріально завірену заяву щодо його заперечення проти відчуження майна, але незважаючи на це здійснила відчуження автомобілів (т. 3, а.с. 57-66).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 16.12.2016 року ОСОБА_3 також подала апеляційну скаргу на рішення суду, по якій просить рішення скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставин у справі, порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, посилаючись на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.04.2014 року вже був встановлений обсяг спільного майна, яке було розподілено, а тому провадження у справі між тими самими сторонами про той самий предмет спору підлягає закриттю; автомобіль марки «Toyota Avensis» був подарований їй ОСОБА_2, у звязку з чим під час розгляду попередньої справи про розподіл спільного майна подружжя, ОСОБА_2 просив залишити його вимоги без розгляду в частині поділу вказаного автомобіля; автомобіль марки «ВАЗ» купувався батьком відповідача (т. 3, а.с. 80-91).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.01.2017 року було постановлено провести розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2016 року разом з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2016 року та слухати під номером провадження 22-ц/785/301/17 (т. 3, а.с. 131-132).

В судовому засіданні позивач та його представник свою апеляційну скаргу підтримали, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечували.

Відповідачка та її представники проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечували, свою апеляційну скаргу просили задовольнити.

В процесі розгляду справи апеляційним судом витребувалась для огляду цивільна справа № 1512/9500/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, копії з якої приєднані до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, пояснення учасників провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що транспортні засоби є спільним майном подружжя, яке на момент розгляду справи було відчужено відповідачем, а тому відповідач повинен виплатити позивачу ? частину їх вартості на момент продажу, яку вона отримала під час продажу автомобілів, а також з того, що грошові кошти були зняті з банківських рахунків під час зареєстрованого шлюбу сторін у справі, а тому поділу не підлягають.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції та з врахуванням доводів апеляційних скарг сторін вважає за необхідним вказати на таке.

Приймаючи рішення по справі судом першої інстанції було встановлено, що з 15.01.2000 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (т. 4, а.с. 23), в якому народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 4, а.с. 24).

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони у справі придбали два транспортних засоби, які були зареєстровані на імя відповідача ОСОБА_3, що вбачається з довідки від 10.10.2015 року УДАІ ГУМВС України в Одеській області (т. 1, а.с. 187): 06.12.2008 року автомобіль НОМЕР_2, 2008 року виготовлення, кузов № НОМЕР_3, на підставі довідки-рахунок ДДР № 600508 від 05.12.2008 року, виданої ТОВ ВТП «Інжпроект» та вантажної митної декларації 100000021/ 8/532796 від 08.08.2008 року, виданої Київською митницею (документи, які стали підставою до реєстрації автомобіля знищені, згідно чинного законодавства, у зв'язку з закінченням терміну зберігання - 5 років); 19.12.2008 року - автомобіль НОМЕР_4, 2008 року виготовлення, кузов № НОМЕР_5, на підставі довідки-рахунок ДДР № 728865 від 17.12.2008 року, виданої ВАТ «Одеса-Авто» та акту приймання-передачі НДЦ № 589242 від 11.12.2008 року, виданого ДП «Автоскладальний завод № 2 м. Черкаси» (документи, які стали підставою для реєстрації автомобіля знищені, згідно чинного законодавства, у зв'язку з закінченням терміну зберігання - 5 років).

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, зазначені транспортні засоби: автомобіль марки «Toyota Avensis» та автомобіль марки «ВАЗ 210700-20», які були придбані під час зареєстрованого шлюбу та зареєстровані на імя ОСОБА_3 є спільним майном подружжя.

Доводи ОСОБА_3 про те, що автомобіль марки «Toyota Avensis» був подарований їй ОСОБА_2 є необґрунтованими. В матеріалах справи відсутні докази укладання такого договору. При цьому з матеріалів іншої цивільної справи про поділ майна вбачається, що ОСОБА_3, у своїх запереченнях у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя та визнання права власності, стверджувала, що вказаний автомобіль було куплено нею у 2008 році в особисту власність (т. 4, а.с. 30-37). Докази набуття спірного майна за особисті кошти сторони в матеріалах обох справ відсутні. За наведених обставин в умовах знаходження в шлюбі та за відсутності доказів припинення шлюбних відносин діє презумпція набуття майна подружжям в спільну власність.

Також не приймаються до уваги доводи ОСОБА_3 про те, що автомобіль марки «ВАЗ 210700-20» у 2008 році купувався її батьком та знаходився у його користуванні, оскільки з письмових доказів вбачається, що вказаний транспортний засіб був придбаний під час зареєстрованого шлюбу позивача з відповідачем, та зареєстрований на імя відповідача. Докази набуття спірного автомобіля батьком позивачки матеріали справи не містять. За наведених обставин в умовах знаходження в шлюбі та за відсутності доказів припинення шлюбних відносин діє презумпція набуття майна подружжям в спільну власність.

Крім того, під час перебування у зареєстрованому шлюбі на імя ОСОБА_3 23.11.2011 року у 18 відділенні АБ «Південний» був укладений договір строкового вкладу № 0083, згідно з п.1.1. умов якого на вкладний рахунок № 0083 ОСОБА_3 передала банку грошові кошти у сумі 3 500 дол. США терміном повернення до 23.09.2012 року (т. 1 а.с. 31-32). Сума вказаного вкладу була знята з рахунку ОСОБА_3 15.06.2012 року при достроковому розірванні договору, внаслідок чого вона була позбавлена нарахованих процентів у сумі 132,15 дол. США ( т. 1 а.с. 147).

28.03.2012 року у ПАБ «ІМЕКСБАНК» на ім'я ОСОБА_3 був укладений договір банківського вкладу № 310015904, згідно з п.1.1. умов якого ОСОБА_3 передала банку грошові кошти в сумі 6000 дол. США на депозитний рахунок № 199711//1510 терміном повернення до 29.06.2012 року (т. 1 а.с. 29-30). Сума вкладу у розмірі 6000 дол. США та нараховані проценти у розмірі 100,98 дол. США були зняті з рахунку ОСОБА_3 14.06.2012 року при достроковому розірванні договору (т. 1 а.с. 165).

28.03.2012 року у ПАТ «ФІНРОСБАНК» на імя ОСОБА_3 був укладений договір про строковий вклад № 10105-Д, згідно з п.1.3. умов якого ОСОБА_3 передала банку грошові кошти в сумі 20 000 грн. на депозитний рахунок № 0105.980 терміном повернення до 28.06.2012 року (т. 1 а.с. 37-39). Сума вкладу у розмірі 20 000 грн. та нараховані проценти у розмірі 42,09 грн. були зняті з рахунку ОСОБА_3 14.06.2012 року при достроковому розірванні договору, внаслідок чого вона була позбавлена нарахованих процентів у сумі 883,60 грн. (т. 1 а.с. 161).

01.06.2012 року у ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_3 уклала договір № 004-15512-010612 банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий», згідно з п. 1.2., 1.3. умов якого, ОСОБА_3 передала банку грошові кошти у розмірі 5 000 дол. США на вкладний рахунок № 5960 терміном повернення до 15.06.2012 року (т. 1 а.с. 22-23). Сума вкладу у розмірі 5 000 дол. США та нараховані проценти у розмірі 12,43 дол. США були зняті з рахунку ОСОБА_3 15.06.2012 року (т. 1 а.с. 226).

06.06.2012 року у ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_7» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») ОСОБА_3 уклала договір банківського вкладу «Строковий» за № 376655/2012, згідно з п.1.3., 1.6. умов якого ОСОБА_3 передала банку грошові кошти у розмірі 5 000 дол. США на вкладний рахунок № 0785 терміном повернення до 06.07.2012 року з правом пролонгації (т. 1 а.с. 21). Сума була знята з рахунку ОСОБА_3 18.06.2012 року при достроковому розірванні договору, внаслідок чого вона була позбавлена нарахованих процентів (т. 1 а.с. 176).

Таким чином, ОСОБА_3 за пятьма договорами були зняті грошові кошти у розмірі 19 613,41 дол. США (5000 + 5012,43 (з яких 12,43 дол. США проценти) + 6100,98 (з яких 100,98 дол. США проценти) + 3500) , що за курсом НБУ на момент розгляду справи 06.12.2016 року (1 дол. США = 26,12 грн.) становило 512 302,26 грн. та 20 042,09 грн. (з яких 42,09 грн. - процент), всього у розмірі 532 344,35 грн. (512 302,26 + 20 042,09).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 на протязі тривалого часу працював механіком на судах закордонного плавання, отримував заробітні плати на карткові рахунки, надавав відповідачу ОСОБА_3 довіреності на користування та розпорядження грошовими коштами, яка, з відома ОСОБА_2 та за його порадами, вносила грошові кошти на депозити в банки, переводив грошові кошти на свої рахунки та рахунки відповідача (т. 1, а.с. 84-100, 168-170, 179-182, т. 2 а.с. 6, 7, 21). Сторони у справі на той період часу мали довірчі стосунки, що вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами. Грошові кошти також є спільним майном подружжя (ст.ст. 22 КпШС, 60 СК України в залежності від періоду).

Відповідно до ст. 65 ЦК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення ? частки коштів, які знаходились на рахунках банківських установ на момент фактичного припинення шлюбних відносин, підлягають задоволенню.

Грошові кошти, внесені ОСОБА_3 на рахунки у банківських установах за період з грудня 2011 року по червень 2012 року включно, були внесені ОСОБА_3 під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2 та під час спільного проживання, але зняті з рахунків ОСОБА_3 під час зареєстрованого шлюбу, до звернення ОСОБА_2 з позовом до суду про розірвання шлюбу та під час окремого проживання, тобто після припинення шлюбних відносин.

З метою повного та всебічного розгляду справи, судом апеляційної інстанції з Київського районного суду м. Одеси були витребувані матеріали двох цивільних справ: справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя та визнання права власності (у трьох томах, справа № 520/6735/13-ц, провадження № 2/520/1416/14), а також справа за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу (справа № 1512/9500/2012). З матеріалів справи вбачається, що 12.07.2012 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, в якому зазначив, що протягом останніх двох років між ним та ОСОБА_3 склалися неприязні відносини та з 10.06.2012 року сімя розпалась остаточно, оскільки шлюбно-сімейні відносини припинені, спільне господарство не ведуть, проживають роздільно, не спілкуються (т. 1, а.с. 66).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2012 року розірваний шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 16-17), яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.05.2013 року (т. 1 а.с. 72), а також в якому була виправлена описка ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2015 року (т. 2, а.с. 3). Так, зазначеним заочним рішенням суду про розірвання шлюбу з виправленими описками було встановлено, що з 10.06.2012 року сторони, зокрема, шлюбні стосунки не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. При цьому, з матеріалів зазначеної цивільної справи про розірвання шлюбу, зокрема, з заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду від 05.09.2012 року вбачається твердження ОСОБА_3 про те, що з 10.06.2012 року вона не мешкає зі своїм чоловіком ОСОБА_2 (т. 4, а.с. 25-27).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.10.2015 року була виправлена описка та зазначено вірно, що з 10.06.2012 року сторони, зокрема, шлюбні стосунки не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

11.11.2015 року ОСОБА_3 ознайомилась з матеріалами цивільної справи про розірвання шлюбу (т. 4 а.с. 28-29), але станом на теперішній час ОСОБА_3, погодившись з ухвалою, не оскаржила вищезазначену ухвалу, ухвала набрала законної сили, що також підтверджує факт закінчення шлюбних відносин між сторонами у справі та окремого проживання з 10.06.2012 року.

Таким чином, на момент зняття ОСОБА_3 грошових коштів у період з 14.06.2012 року по 18.06.2012 року включно сторони проживали окремо та не мали спільного господарства, а тому відсутні підстави вважати, що знятті грошові кошти ОСОБА_3 були витрачені на потреби сімї або в її інтересах, більш того, відсутні належні письмові докази.

Згідно ч.1,2 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Враховуючи викладене та відповідно до положень ст. 60 СК України грошові кошти у розмірі 532 344,35 грн. підлягають поділу в рівних частках, а тому підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 ? частини грошових коштів, які були розміщені на рахунках банківських установ, ? частина від яких складає 266 172,04 грн.

Після розірвання шлюбу між сторонами у справі заочним рішенням суду, під час апеляційного розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення про розірвання шлюбу, ОСОБА_3 здійснила продаж вищезазначених транспортних засобів.

Так, автомобіль НОМЕР_2, 2008 року виготовлення, кузов № НОМЕР_3, зареєстрований у 2008 році на імя ОСОБА_3 30.10.2012 року був знятий з обліку для реалізації. 30.10.2012 року в центрі № 1 обслуговування м. Одеси на підставі довідки-рахунок ДПІ № 769385 від 30.10.2012 року, виданої ТОВ «Янгол 3» та свідоцтва про реєстрацію ВНС-184778 від 06.12.2008 року, вказаний автомобіль марки «ТОYОТА АVENSIS» був зареєстрований на ім'я ОСОБА_5 та видані д/н НОМЕР_6. У подальшому, 29.10.2013 року вказаний автомобіль був знятий з обліку для реалізації та 30.10.2012 року в центрі ДАІ обслуговування м. Токмак Запорізької області на підставі довідки-рахунок ВІА № 299252 від 13.02.2014 року, виданої ПП «Корінтія» зазначений автомобіль марки «ТОYОТА АVENSIS» зареєстрований на ім'я ОСОБА_4 та видані д/н НОМЕР_7 (т. 1 а.с. 15, 187, 210).

З довідки-рахунку № 769385 від 30.10.2012 року вбачається, що ОСОБА_3 здійснила продаж вказаного автомобілю НОМЕР_2, 2008 року виготовлення, кузов № НОМЕР_3 за 32100 грн. (т. 1 а.с. 15).

Автомобіль марки «ВАЗ 210700-20», д/н НОМЕР_8, 2008 року виготовлення, кузов № НОМЕР_5, зареєстрований у 2008 році на імя ОСОБА_3 13.10.2012 року був знятий з обліку для реалізації та 16.10.2012 року в центрі № 2 обслуговування м. Одеси на підставі довідки-рахунок ДПІ № 726235 від 13.10.2012 року, виданої ТОВ «Бриз» та свідоцтва про реєстрацію ВНС-190351 від 16.10.2012 року, вказаний автомобіль марки «ВАЗ 210700-20» зареєстровано на ім'я ОСОБА_8, а також на автомобіль НОМЕР_9 та свідоцтво про реєстрацію САО-264803 (т. 1 а.с. 187, 210, 214).

З довідки-рахунку № 726235 від 13.10.2012 року вбачається, що ОСОБА_3 здійснила продаж вказаного автомобілю НОМЕР_10, 2008 року виготовлення, за 26639 грн. (т. 1 а.с. 214).

Як вже було встановлено судами першої та апеляційної інстанції вказані транспортні засоби є спільним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобілю та скасування його реєстрації, з наступних підстав.

Правовою позицією Верховного суду України від 07.10.2015 року у справі № 6-1622цс15 та постановами від 07.09.2016 року по справі № 6-727цс16 та від 12.09.2012 року в справі за № 6-88цс12 передбачено, що відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Недобросовісності набувачів спірного майна - автомобілів не було вставлено в межах цієї справи.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд зясовує наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не було доведено наявність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, не надано належних та допустимих доказів того, що при укладені договору відповідач та контрагент, діяли недобросовісно. Одночасно, відмова у визнанні договору купівлі-продажу недійсним є підставою і для відмови у витребуванні майна та розподілу його, виходячи із вартості на час розгляду справи.

В матеріалах справи відсутні докази згоди позивача ОСОБА_2 на відчуження вказаних транспортних засобів, натомість, 04.07.2012 року ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену заяву про заперечення проти відчуження майна (т. 1 а.с. 25), яка була направлена нотаріусом на адресу ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 26, 215) та отримана останньою 06.07.2012 року, про що свідчить підпис у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 28, т. 2 а.с. 155-156). Належних доказів на спростування вказаних обставин відповідачем ОСОБА_3 надано не було.

Таким чином, визначаючи зазначені транспортні засоби спільним майном подружжя, приймаючи до уваги, що відповідачем у 2012 році без згоди позивача було здійснено їх продаж, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути ? часину їх вартості. Разом з тим, визначаючи розмір компенсації судом першої інстанції було допущена помилка. Так, згідно з п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що буде підлягати поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З матеріалів справи та позовних вимог позивача вбачається, що з вартістю проданого автомобілю марки «ВАЗ-210700-20» у розмірі 26639 грн. ОСОБА_2 погоджується, тобто щодо вартості вказаного транспортного засобу між сторонами у справі досягнуто згоди, а тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість ? частки вартості зазначеного автомобілю у розмірі 13 319,5 грн.

Натомість, суд першої інстанції, обґрунтовано стягуючи ? вартості автомобілю марки «ТОYОТА АVENSIS», не врахував недосягнення згоди щодо його вартості між сторонами справі, а тому не вірно встановив його вартість, приймаючи до уваги його вартість на момент продажу у розмірі 32 100 грн. замість його вартості на момент розгляду справи.

Так, відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи № 3552, складеного ОНДІСЕ 19.09.2016 року вартість автомобіля марки «ТОYОТА АVENSIS», 2008 року виготовлення, з урахуванням його моделі та комплектації, становить 11 190 дол. США. (т. 2 а.с. 223-224), що за курсом НБУ на момент розгляду справи становило 292 282,8 грн.

Таким чином, стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає вартість ? частки вартості автомобілю марки «Toyota Avensis», 2008 року виготовлення, у розмірі 146 141,40 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 знайшли своє часткове підтвердження, у звязку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Натомість, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є необґрунтованими та не підтвердженими, зокрема, щодо посилання ОСОБА_3 про те, що спір стосовно розподілу спільного майна подружжя вирішений рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.04.2014 року по справі № 520/6735/13ц (т. 1 а.с. 33-36), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.07.2014 року (т. 2 а.с. 23-27), з відмовою у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.08.2014 року (т. 3 а.с. 15), і даним рішенням встановлене все коло спільного майна, не може прийматись до уваги, оскільки вищезазначеним рішенням вирішений спір відносно конкретного майна: квартири та земельної ділянки, та не встановлено про відсутність будь-якого іншого спільного майна, тобто в справах різні предмети, хоча і однакові підстави (набуття майна під час знаходження у шлюбі).

Окремо колегія суддів звертає увагу відповідачки та, одночасно, відхиляючи її довід щодо пропуску строку позовної давності на поділ спільного майна подружжя зазначає, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказана правова позиція ВСУ України відображена в постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року по справі № 6-258цс15, та є обовязковою для судів в силу ст. 370-6 ЦПК України. Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. ст. 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України. Позивач надав фактично таку згоду заявив вимоги щодо компенсації вартості його частки. При цьому, як зазначив ВСУ в постанові № 6-7цс15 від 08.04.2015 року законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що транспорті засоби на момент розгляду справи не знаходяться у власності позивача та відповідача, вони перебувають у власності інших осіб, які придбали автомобілі та відсутні підстави для визнання договорів купівлі-продажу недійсними, а тому автомобілі не можливо ні поділити, ні залишити у спільній частковій власності, а лише стягнути ? частину їх вартості з відповідача, яка здійснила їх продаж після припинення шлюбних відносин.

Оскільки доводи апеляційної скарги позивача знайшли часткове підтвердження, а доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли своє підтвердження, колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_2, відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_3 та змінює рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2016 року на підставі п.1, 3, 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2016 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_11) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3 ІПН НОМЕР_12): вартість ? частки вартості автомобілю марки «Toyota Avensis», 2008 року виготовлення, у розмірі 146 141,40 грн.; ? частину грошових коштів з процентами, які були розміщені на рахунках банківських установ у розмірі 266 172,04 грн., всього стягнути 412 313,44 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_9

ОСОБА_10

ОСОБА_11

06.06.2017 року м. Одеса