_________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/832/17
Провадження № 2/520/6375/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгоровій Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 23.01.2017 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики у вигляді розписки недійсним, в якому просить суд: визнати недійсним договір позики, складений у формі розписки, від 18.06.2014 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позові посилається на те, що у червні 2014 року вона - ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_3, який є сином відповідачки ОСОБА_2, з тим, щоб він надав їй у борг грошові кошти у розмірі 25000 доларів США. За вимогою ОСОБА_3 розписку про отримані позивачкою кошти було написано на ім'я його матері ОСОБА_2 Умови користування грошами продиктував син ОСОБА_2 У розписці від 18.06.2014 року зазначено про отримання ОСОБА_1 25000 доларів США від ОСОБА_2 Також позивач зазначила, що у розписці вказано про те, що на суму позики нараховуються відсотки за користування у розмірі 2% від загальної суми в місяць, або 0,07% у день; за прострочення повернення суми позики нараховуються відсотки у розмірі 10% у місяць, або 0,33 % у день від суми позики. Строк повернення грошей - 01.01.2015 року. Зазначений договір позики у вигляді розписки, позивач вважає таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та має бути визнаний недійсним, виходячи з наступного. Позивач стверджує, що вона - ОСОБА_1 з 2013 року перебуває на обліку в Одеському онкологічному диспансері, у зв'язку з чим шість разів перебувала на стаціонарному лікуванні у медичному закладі з 25.06.2013 - 15.07.2013 р., з 23 по 27.09.2013 р., з 03 по 06.12.2013 р., з 16-21.10.2013 р., з 26-31.12.2013 р., з 22-27.01.2014 р. Окрім, тяжкої тривалої хвороби та проходження декількох курсів хіміотерапії, ОСОБА_1 протягом 2013-2014 років, як суб'єкт підприємництва не мала доходів та будь-якої діяльності не вела, що підтверджуються податковими документами та припиненням підприємницької діяльності. Позивач також зазначила, що у зазначений період йшла судова тяганина по шлюборозлучному процесу та розподілу майна між подружжям ОСОБА_1, про що свідчать матеріали цивільної справи № 520/7957/13-ц. Під впливом цих надзвичайних обставин нею було написано розписку від 18.06.2014 року на ім'я ОСОБА_2. При цьому вона - ОСОБА_1 не усвідомлювала наслідків, які передбачені умовами розписки, і які заздалегідь виконати було неможливо, зважаючи на вплив тяжких обставин - розлад сімейних відносин, тяжка невиліковна хвороба,/відсутність роботи, а також доходів від підприємницькоїї діяльності. Позивач також посилається на те, що оспорюваною розпискою передбачено відповідальність за прострочення виконання зобов'язань - пені у розмірі 10% у місяць, або 120% річних. Натомість, право позикодавця на отримання вказаних відсотків може виникати у разі, якщо предметом позики є речі, визначені родовими ознаками. У такому разі позичальник зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу. Проте, предметом оспорюваного договору позики, який підписаний ОСОБА_1, є гроші - іноземна валюта. Таким чином, на думку позивача, відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання може наступати лише на підставі ст. 625 ЦК України. Позивачкою також зазначено, що правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставили, визначаються статтею 233 ЦК України: правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У звязку з чим, позивачка вважаючи вказаний договір позики таким, що підлягає визнанню недійсним з причин того, що вона уклала правочин під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Прохорову П.А.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 20.02.2017 року, після усунення позивачем недоліків поданої заяви відповідно до ухвали судді від 26.01.2017 року, відкрито провадження по цивільній справі на підставі позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та призначено судове засідання на 17 березня 2017 року.

Згідно з розпорядженням Київського районного суду міста Одеси за №103 від 24.03.2017 року, відповідно до п.2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у звязку з закінченням терміну повноважень судді Прохорова П.А., з метою недопущення порушення строків розгляду справи, справу було передано до повторного автоматичного розподілу судової справи.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу вказану цивільну справу було перерозподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 27.03.2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним прийнято до свого провадження.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, посилаючись на пояснення викладенні у позові в обґрунтування позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважала позов таким, що задоволенню не підлягає, оскільки є безпідставним та необґрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.06.2014 року позивач склала розписку, за умовами якої, ОСОБА_1 підтвердила отримання від ОСОБА_2 в борг грошових коштів в сумі 25000 доларів США, що станом на 18.06.2014 року складає еквівалент 301250 гривень, які зобовязується повернути ОСОБА_2 в строк до 01.01.2015 року в доларах США, в Євро або в національній валюті гривні, за вибором ОСОБА_2 Згідно умов вказаної розписки, на суму позики нараховуються проценти за користування грошовими коштами у розмірі 2 відсотків від загальної суми позики щомісяця або 0,07% в день від загальної суми позики, за прострочення повернення грошових коштів на суму позики підлягають до сплати нараховані проценти в розмірі 10 відсотків щомісячно або 0,33 відсотка в день від суми позики. Сума позики повинна бути повернута до 01.01.2015 року. У розписці ОСОБА_1 зазначено, що розписка написана власноручно, вказана сума позики нею отримана.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Так позивачем в судовому засіданні не оспорювалось, що розписка написана нею власноручно та підтверджено, що дійсно у червні 2014 року вона отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 25000 доларів США, про що склала розписку, оригінал якої в свою чергу перебуває у відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Тобто визнані позивачем обставини, відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягають.

У звязку з чим, судом встановлено, що 18.06.2014 року між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладено договір позики у формі розписки, за яким позивач отримала від відповідача в борг грошові кошти в сумі 25000 доларів США, які зобовязалась повернути в строк до 01.01.2015 року, на вищевказаних умовах.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом також встановлено, що у звязку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору позики від 18.06.2014 року, не поверненням ОСОБА_2 грошових коштів зі сплатою встановлених процентів за їх користування, остання 21.01.2016 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

За наслідком розгляду цивільної справи №520/632/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, 16.12.2016 року Київським районним судом міста Одеси було ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 56838 доларів 70 центів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення суду еквівалентно 1494772 гривні 55 копійок.

У вказаному рішенні, судом було зазначено, що під час розгляду справи представник відповідача ОСОБА_6 неодноразово зверталась до суду з заявами щодо відкладення судового розгляду. Остання заява надійшла від представника відповідача до канцелярії суду 14.12.2016 року, в якій ОСОБА_6 повідомила про хворобу її довірительки, у зв'язку з чим просила знову відкласти слухання справи. Однак, жодних доказів поважності своєї неявки у судове засідання не надала, що, зважаючи на тривалий час перебування справи в провадженні суду (майже 1 рік), дало суду підстави розглянути справу у відсутності відповідача та її представника. Також було зазначено, що суд вважає безпідставними твердження ОСОБА_6 щодо бажання ОСОБА_1 надати особисті пояснення, так як жодних заперечень на поданий позов стороною відповідача надано не було, з будь-якими клопотаннями про призначення судової- почеркознавчої експертизи відповідач та її представник до суду не звертались.

Зазначаємо, що суд ураховує вказані відомості, як факт звернення у січні 2016 року ОСОБА_2 до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за спірним договором позики від 18.06.2014 року, у звязку з невиконанням останньою умов договору, однак не застосовує ухвалене судом 16.12.2016 року вказане рішення за наслідком розгляду цивільної справи №520/632/16-ц, як доказ та встановлені обставини що не потребують додатковому доказуванню, оскільки надалі ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на вказане рішення суду та за наслідком чого відкрите апеляційне провадження. рішення суду не набрало законної сили.

Надалі, ОСОБА_1 23.01.2017 року також звернулась до Київського районного суду міста Одеси з цим позовом про визнання договору позики від 18.06.2014 року недійсним з причин того, що вона уклала правочин під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Щодо укладення правочину під впливом тяжкої для неї обставини, позивачка посилається на те, що вона - ОСОБА_1 з 2013 року перебуває на обліку в Одеському онкологічному диспансері, у зв'язку з чим шість разів перебувала на стаціонарному лікуванні у медичному закладі з 25.06.2013 - 15.07.2013 р., з 23 по 27.09.2013 р., з 03 по 06.12.2013 р., з 16-21.10.2013 р., з 26-31.12.2013 р., з 22-27.01.2014 р. Окрім, тяжкої тривалої хвороби та проходження декількох курсів хіміотерапії, ОСОБА_1 протягом 2013-2014 років, як суб'єкт підприємництва не мала доходів та будь-якої діяльності не вела, що підтверджуються податковими документами та припиненням підприємницької діяльності. Позивач також зазначила, що у зазначений період йшла судова тяганина по шлюборозлучному процесу та розподілу майна між подружжям ОСОБА_1, про що свідчать матеріали цивільної справи № 520/7957/13-ц. Позивач ОСОБА_1 не усвідомлювала наслідків, які передбачені умовами розписки, і які заздалегідь виконати було неможливо, зважаючи на вплив тяжких обставин - розлад сімейних відносин, тяжка невиліковна хвороба,/відсутність роботи, а також доходів від підприємницької діяльності.

Щодо укладення правочину на вкрай невигідних умовах позивач посилається на те, що оспорюваною розпискою передбачено відповідальність за прострочення виконання зобов'язань - пені у розмірі 10% у місяць, або 120% річних. Натомість, право позикодавця на отримання вказаних відсотків може виникати у разі, якщо предметом позики є речі, визначені родовими ознаками. У такому разі позичальник зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу. Проте, предметом оспорюваного договору позики, який підписаний ОСОБА_1, є гроші - іноземна валюта. Таким чином, на думку позивача, відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання може наступати лише на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Частиною першою статті 233 ЦК України зазначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-232цс14 від 03 червня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, а також викладена в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за №9.

Так, позивачка в обґрунтування вимог щодо укладення правочину під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах, посилалась на те, що вона - ОСОБА_1 з 2013 року перебуває на обліку в Одеському онкологічному диспансері, у зв'язку з чим шість разів перебувала на стаціонарному лікуванні у медичному закладі з 25.06.2013 - 15.07.2013 р., з 23 по 27.09.2013 р., з 03 по 06.12.2013 р., з 16-21.10.2013 р., з 26-31.12.2013 р., з 22-27.01.2014 р.

Позивачем підтверджено належними доказами, що дійсно ОСОБА_1 з 2013 року перебувала на обліку в Одеському онкологічному диспансері, що підтверджується наданими копіями епікризів виданих на імя позивача.

Однак, суд не приймає надані медичні документи в якості належних доказів підтверджуючих саме укладення ОСОБА_1 правочину під впливом тяжкої для неї обставини, оскільки вказані документи лише підтверджують, що позивачка дуже тривалий час хворіє та має невиліковну хворобу.

Крім того, з наданої позивачем до суду медичної документації вбачається, що останнє звернення ОСОБА_1 до медичного закладу відбулось у січні 2014 року, тоді як спірний договір позики у формі розписки був укладений позивачем у червні 2014 року, тобто через півроку після останнього звернення позивача до медичного закладу.

Позивачем не надано до суду жодного доказу та взагалі не було зроблено жодного посилання на те, що позивачка саме була вимушена укласти спірний договір у звязку з її хворобою, для усунення цих наслідків або зменшення, тобто через тяжкі обставини та на невигідних умовах, а лише посилалась на факт наявності в неї невиліковної хвороби.

ОСОБА_1 також посилалась в обґрунтування заявлених вимог на те, що вона протягом 2013-2014 років, як суб'єкт підприємництва не мала доходів та будь-якої діяльності не вела, на підтвердження чого до суду представник позивача надала довідку з Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області за №1515/1302 від 10.02.2017 року (а.с.69).

З вказаної довідки вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ДПІ у Київському районі м. Одеси, як платник податків. Згідно з наданих звітностей за 2015-2016 роки, дохід від здійснення підприємницької діяльності відсутній.

Однак, суд не приймає вказану довідку на підтвердження того, що на час укладення спірного договору позики позивачка, як суб'єкт підприємництва не мала доходів та будь-якої діяльності не вела, оскільки вказана довідка підтверджує відсутність доходів у ОСОБА_1 від здійснення підприємницької діяльності за період 2015-2016 років, а спірний правочин сторонами по справі укладався 18.06.2014 року.

Також ці обставини спростовуються, наданою представником відповідача довідкою з Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області за №5021/13-02 від 30.05.2017 року, згідно якої вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ДПІ у Київському районі м. Одеси в 11 стані, як платник податків діяльність якого припинено, але не знято з обліку. Згідно з наданої звітності за 2014 рік, дохід від здійснення підприємницької діяльності за 2014 рік складає 14271 гривня 00 копійок.

Щодо посилань позивача, що в період укладення спірного договору, вона приймала участь у судовому процесі з колишнім чоловіком щодо розірвання шлюбу та розподіл спільного майна подружжя про, що свідчать матеріали цивільної справи №520/7957/13-ц, суд також критично відноситься, оскільки позивачем та її представником не заявлялись клопотання щодо витребування та дослідження матеріалів цієї справи, а також, позивачем та її представником не було зазначено жодного посилання саме в чому пролягало причинний зв'язок в укладенні ОСОБА_1 спірного договору позики та наявності в неї судового процесу щодо розірвання шлюбу та про поділ спільного майна подружжя.

Також суд вважає за необхідно зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно вимог ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Так позивач під час розгляду справи підтвердила, що особисто укладала спірний договір позики, без наявності насильства, обману чи помилки, отримала від відповідача грошові кошти.

У звязку з чим, суд не приймає посилання відповідача щодо великої відсоткової ставки за спірним договором, як підставу для визнання договору недійсним у відповідності до ч.1 ст. 233 ЦК України, оскільки, як вже зазначалось, позивачем не доведено саме в чому полягала тяжка обставина, яка зумовила її укласти спірний договір позики та на вкрай невигідних умовах.

Також, під час розгляду справи, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що за відсутності вказаних нею обставин, як тяжких, правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного та оскільки позивачкою не доведено, що за відсутності вказаних нею тяжких обставин правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, суд дійшов висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 18.06.2014 року є необґрунтованими, не доведеними, а відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, тому позовні вимоги позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 15, 16, 57-61, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які були відсутніми під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Головуючий Калініченко Л. В.