Справа № 136/602/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Стадника С.І.

секретаря судового засідання Шевчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач, позичальник) про стягнення боргу в сумі 454 750 грн. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що 16.03.2009 року ОСОБА_2 позичив у нього 53 500 доларів США, що по курсу НБУ становило 454 750 грн. Вказані кошти позичальник зобовязувався повернути в строк до 30.12.2009 року. Своїх зобовязань відповідач не виконав, кошти в обумовлений строк не повернув, чим прострочив виконання грошового зобовязання, що стало приводом звернення позивача до суду за захистом порушених прав.

В судовому засіданні позивач просив суд позов задовольнити.

Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій також вказав на пропуск позивачем строку позовної давності (в період з 31.12.2009 року по даний час дій, які свідчать про визнання боргу не вчиняв), наслідки якої просив застосувати, що є підставою для відмови у позові.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив, що 16.03.2009 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 53 500 (пятдесят три тисячі пятсот) доларів США, які зобовязувався повернути в строк до 30.12.2009 року, що підтверджується розпискою.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зі змісту ст. 526, 530 ЦК України слідує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо в зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Як встановлено судом, відповідач прострочив виконання зобовязання за договором позики від 16.03.2009 року, оскільки кошти в строк визначений за домовленістю сторін позивачу не повернув.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором позики.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Відповідач просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ст. 259 ЦК України).

Позивач вправі предявити свої вимоги, повязані з порушенням зобовязання, протягом строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведеного у статті 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини 1 статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Перебіг позовної давності за вимогами позикодавця, які випливають з порушення позичальником умов договору про погашення боргу починається від дня коли відбулося це порушення.

За договором позики позичальник зобовязався повернути кошти в строк до 30.12.2009 року, у звязку з цим строк позовної давності слід рахувати з наступного дня після вказаної дати 31.12.2009 року.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою боргу.

Допустимих доказів, які підтверджували б виконання позичальником зобовязань за договором позики у період з 31.12.2009 року по 31.12.2012 року, тобто розписок, квитанцій, касових ордерів тощо, які засвідчують здійснення ОСОБА_2 платежів та визнання ним боргу, позивач суду не надав.

Враховуючи заперечення позичальником факту виконання зобовязань у період з 31.12.2009 року по даний час, суд вважає недопустимими відомості надані позивачем (а.с. 31) про проведення розрахунків за розпискою від 16.03.2009 року, при цьому судом враховано, що зазначений документ не містить підписів позичальника, що могло б підтверджувати їх визнання.

До суду позивач також надав виписки з медичних карт в яких вказується, що він періодично лікувався з приводу загального захворювання за яким 10.08.2010 року МСЕК призначило йому ІІ групу інвалідності.

В період з 31.12.2009 року по 31.12.2012 року ОСОБА_1, згідно наданих ним виписок, лише з 18.05.2010 року по 10.06.2010 року (а.с. 28) та з 03.12.2012 року по 19.12.2012 року (а.с. 24) знаходився на стаціонарному лікуванні, що вказує на наявність можливості звернутися до суду захистом своїх прав про порушення яких він знав починаючи з 31.12.2009 року. При цьому судом враховано, що позивач як інвалід ІІ групи звільнений від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви (ст. 5 Закону України "Про судовий збір"), а також має право на отримання всіх видів правових послуг, передбачених частиною 2 статті 13 Закону України "Про безоплатну правову допомогу", що дозволяло йому звернутись до суду за захистом своєї прав.

Згідно статті 2, 3, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону.

За рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 05.02.2014 року по справі № 136/108/14-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за розпискою від 10.01.2012 року (іншим борговим документом) в сумі 160 000 грн.

Встановлені судом обставини вказують на те, що позивач мав можливість незважаючи на стан здоровя про який він вказує як підставу для визнання причин пропущення позовної давності поважними, звернутись до суду за захистом своїх прав.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позикодавець звернувся до суду з зазначеним позовом 24.04.2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності, який закінчився 31.12.2012 року, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити застосувавши наслідки спливу позовної давності.

Керуючись ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду Вінницької області через Липовецький районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.І. Стадник