АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Усика Г.І.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/4894/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Кириленко Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року частково задоволено позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі по тексту - ФОП ОСОБА_1.) до ОСОБА_3 про стягнення суми.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 134 249,34 грн., 3% річних в розмірі 9 670,32 грн., а всього 143 919,66 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції змінити, яким стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму втрат внаслідок знецінення суми боргу від інфляції в розмірі 233 871,79 грн. та 3% річних від суми боргу в розмірі 19 911,40 грн. Зазначає, що суд помилково обраховував інфляційну складову та три проценти річних з дати ухвалення рішення Апеляційним судом міста Києва від 19 листопада 2014 року про стягнення заборгованості за договором, оскільки в даному випадку зобов'язання виникло на підставі договору, а не з рішення суду, внаслідок чого стягнув з ОСОБА_3 меншу суму ніж було необхідно.

Також, не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам представників ОСОБА_3 Звертає увагу на те, що кошти на рахунок ОСОБА_3 не поступили, а тому час виконання зобов'язання не настав, що свідчить про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Крім того, вважає, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню положення ст. 625 ЦК України. Також, вважає помилковими висновки суду про відсутність підстав для застосування спеціальної позовної давності до вимог ФОП ОСОБА_1, визначеної п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції ФОП ОСОБА_1 подану ним апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 заперечував.

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подану ним апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено угоду від 05 серпня 2013 року № 05/08-13 про надання правової допомоги (т.1, а.с.5).

За даною угодою ФОП ОСОБА_1 зобов'язувався виконувати представництво ОСОБА_3 у взаємовідносинах з усіма органами влади з приводу звільнення від сторонніх осіб та тварин належних відповідачці домоволодінь за адресою: АДРЕСА_2 пл. 0,1849 га, при правовому супроводі, продажу зазначених домоволодінь на визначених замовником умовах на оплатній основі. Пунктами 4.1., 4.1.1. угоди визначено, що вартість послуг виконавця (гонорар), становить 15 відсотків від сум, що надійдуть на банківський рахунок/картку замовника від покупців даного домоволодіння. Замовник перераховує даний гонорар виконавцю в 3-денний строк після надходження грошей, в т. ч. від авансу від покупців.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_6, рішення Святошинського районного суду м.Києва від 04 вересня 2014 року, яким задоволено позов ФОП ОСОБА_1, змінено, зменшено суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_3 на його користь як вартість послуг по наданню правової допомоги, до 289 087,50 грн. (т.1, а.с.3-4).

На виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист і постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва від 19 січня 2015 року відкрито виконавче провадження (т.1, а.с.117).

17 грудня 2015 року ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві було перераховано на рахунок ФОП ОСОБА_1 частину боргу в розмірі 227 517,70 грн.

22 березня 2016 року видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що у м. Києві, придбаної ОСОБА_1 на електронних торгах (т.1, а.с.81, 193).

Залишок боргу в розмірі 65 011,80грн. за заявою ОСОБА_1 звернуто на пенсію боржника без перевірки майнового стану, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 19 серпня 2016 року (т.1, а.с.195).

У серпні 2016 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідачки інфляційні втрати та 3% річних за період невиконання грошового зобов'язання з 01 жовтня 2013 року по 17 грудня 2015 року в розмірі 253 868,83 грн.

В обґрунтування заявленого позову ФОП ОСОБА_1 посилався на те, що відповідно до угоди № 05/08-13 від 05 серпня 2013 року ОСОБА_3 мала сплатити йому кошти за надання правової допомоги в 3-денний строк після надходження грошей, в т.ч. авансу від покупців. Згідно підписаного сторонами акту, станом на 28 серпня 2013 року угода № 5/08-13 від 05 серпня 2013 року виконана в повному обсязі, однак ОСОБА_3гроші не виплачує, протиправно ними користується, внаслідок чого інфляційні процеси майже вдвічі знецінили належну до стягнення суму. Лише 17 грудня 2015 року ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва, виконуючи в примусовому порядку рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року, стягнула з ОСОБА_3 частину боргу в розмірі 227 517,70 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову ФОП ОСОБА_1 та стягнув з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 134 249,34 грн., 3% річних в розмірі 9 670,32 грн., а всього 143 919,66 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 трьох процентів річних та інфляційної складової за прострочення оплати послуг за угодою від 05 серпня 2013 року № 05/08-13 про надання правової допомоги відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як було встановлено судом, між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено угоду від 05 серпня 2013 року № 05/08-13 про надання правової допомоги, відповідно до якого зобов'язувався здійснити продаж домоволодінь за адресою: АДРЕСА_2 пл. 0,1849 га, належних на праві власності ОСОБА_3, на оплатній основі.

Пунктами 4.1., 4.1.1. угоди визначено, що вартість послуг виконавця (гонорар), становить 15 відсотків від сум, що надійдуть на банківський рахунок/картку замовника від покупців даного домоволодіння. Замовник перераховує даний гонорар виконавцю в 3-денний строк після надходження грошей, в т. ч. від авансу від покупців.

Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, тому є грошовим.

Відповідно до змісту акту, складеного 28 серпня 2013 року, ОСОБА_3 підтвердила той факт, що зобов'язання за договором ФОП ОСОБА_1 виконані у повному обсязі. 13 серпня 2013 року ОСОБА_3 уклала попередню угоду з ОСОБА_7 щодо продажу останній домоволодінь за адресою: АДРЕСА_2 пл. 0,1849 га, за ціною 2 551 500, 00 грн.

Проте, розрахунку з ФОП ОСОБА_1 у відповідності до п.п. 4.1., 4.1.1. угоди ОСОБА_3 не провела.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з останньої на користь позивача сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

Посилання представника ОСОБА_3 на те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню положення ст. 625 ЦК України не ґрунтуються на Законі.

Також, колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_3 на те, що кошти за продаж домоволодіння на рахунок ОСОБА_3 не поступили, а тому час виконання зобов'язання по оплаті послуг ФОП ОСОБА_1 не настав, а також на те, що вимоги про стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України були заявлені зі спливом спеціальної позовної давності, визначеної п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Пунктом 4.1. укладеної сторонами угоди визначено, що вартість послуг виконавця (гонорар), становить 15 відсотків від сум, що надійдуть на банківський рахунок/картку замовника від покупців даного домоволодіння.

Вказаним пунктом визначено саме розмір винагороди ФОП ОСОБА_1, а не підстави для її сплати.

Водночас, п. 4.1.1 угоди пов'язує виникнення обов'язку у замовника по оплаті наданих послуг з моментом надходження грошей, в т. ч. від авансу від покупців.

При цьому, визначення порядку розрахунку за договором купівлі-продажу покладене Законом саме на покупця та продавця, як сторін такого договору.

Як вбачається з матеріалів справи, під час укладення правочину щодо продажу домоволодіння ОСОБА_3 дійшла згоди з ОСОБА_7 щодо розрахунку за домоволодіння готівкою. При цьому, факт проведення з нею розрахунку ОСОБА_3 не спростувала. Підписанням акту від 28 серпня 2013 року, ОСОБА_3 підтвердила той факт, що зобов'язання за договором ФОП ОСОБА_1 виконані у повному обсязі.

Відповідно, у відповідачки виникло зобов'язання оплатити ФОП ОСОБА_1 надані послуги у визначеному розмірі.

Крім того, обставини виконання ФОП ОСОБА_1 умов угоди та виникнення у ОСОБА_3 зобов'язання, визначеного п.п. 4.1., 4.1.1. угоди встановлені рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 на його користь вартість послуг по наданню правової допомоги в розмірі 289 087,50 грн. А тому, відповідно до ст. 61 ЦПК України такі обставини не підлягають доведенню в даній справі.

ЦК України визначено два види позовної давності - загальну та спеціальну: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ст. 257, 258).

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України визначена позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Суми, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11).

Оскільки нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних є відмінними поняттями від неустойки, тому, на вимоги щодо стягнення таких сум не поширюється спеціальна позовна давність визначена п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині визначення періоду та суми стягнення інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних. Судом при цьому було неправильно застосовано положення ч. 2 ст. 625 ЦК України та порушено вимоги ст. 11 ЦПК України.

При розрахунку сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд виходив із того, що прострочення грошового зобов'язання почалося з 20 листопада 2014 року, оскільки розмір грошового зобов'язання за договором остаточно був визначений рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року.

Разом з тим, зобов'язання по оплаті відповідачкою ФОП ОСОБА_1 послуг було визначено саме угодою від 05 серпня 2013 року № 05/08-13 про надання правової допомоги, а не на підставі рішення суду.

Рішення суду в даному випадку не є підставою для виникнення зобов'язання, оскільки воно було встановлено угодою, а лише вносить ясність у правовідносини, які склалися між сторонами, та дає можливість реалізувати свої права у примусовому порядку.

Тому, з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 підлягає стягненню інфляційна складова та три проценти річних за весь період прострочення.

Вимоги ФОП ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 трьох процентів річних та інфляційної складової за весь період прострочення з 01 вересня 2013 року по 17 грудня 2015 року ґрунтуються на Законі.

Крім того, заявляючи вимоги, позивач просив стягнути інфляційну складову та три проценти річних у зв'язку із невиконанням відповідачкою умов угоди, а не за час виконання рішення суду.

Суд першої інстанції, стягнувши інфляційну складову та три проценти річних за час виконання рішення суду, фактично вийшов за підстави заявлених вимог.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків інфляційні втрати за період з 01 вересня 2013 року по 17 грудня 2015 року становлять 233 871, 79 грн., 3% річних - 19 911, 40 грн.

При цьому, відповідачкою ОСОБА_3 надані позивачем розрахунки не спростовано.

Враховуючи викладене, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ФОП ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 , 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку селаКатеринівка, Олександрівського району, Донецької області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2, інфляційні втрати - 233 871, 79 (двісті тридцять три тисячі вісімсот сімдесят одну) грн., 3% річних - 19 911, 40 (дев'ятнадцять тисяч дев'ятсот одинадцять) грн. за період прострочення з 01 вересня 2013 року по 17 грудня 2015 року, а всього стягнути 253 783, 19 (двісті п'ятдесят три тисячі сімсот вісімдесят три) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

Г.І. Усик