Справа № 336/1843/17
Провадження № 2/336/1340/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., при секретарі Палубінській К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Обслуговуючий садово-городний кооператив «№3 Дружба», районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, виконавчий комітет Запорізької міської ради, Департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради, Головне Управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про встановлення земельного сервітуту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд встановити на його користь постійний земельний сервітуту на право проїзду на транспортному засобі по земельній ділянці, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сікорського (вул. Куйбишева), буд. 15 «і».

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що йому відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3, на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0441 га, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, ОСГК «№3 Дружба», ділянка № 270, кадастровий номер :07:005:0137.

Зазначена земельна ділянка не має проїзду та проходу до вул. ОСОБА_4 (вул. Куйбишева) в м. Запоріжжя де проходить дорога загального користування.

Попереду земельної ділянки позивача, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сікорського (вул. Куйбишева), буд. 15 «і» знаходиться земельна ділянка, яка за рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.10.2001 року, була надана у постійне користування ОСОБА_5, батьку ОСОБА_2 відповідача по справі.

Вказана вище земельна ділянка виходить на дорогу загального користування вул. ОСОБА_4 (вул. Куйбишева) в м. Запоріжжя.

ОСОБА_5 оформлений державний акт на право постійного користування землею громадянину України, у якому зазначено, що землю надано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0, 1000 га, ведення особистого підсобного господарства (рослинництво) 0,0152 га.

ОСОБА_5 у 2003 році помер.

На земельній ділянці, яка надана у постійне користування померлому ОСОБА_5, розташований житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Куйбишева (нині вул. ОСОБА_4), 15 «і», що належить на праві приватної власності відповідачу.

Позивач на власній земельній ділянці бажає займатися садівництвом, завозити органічні добрива, провести водогін (на ділянці відсутнє водопостачання), обслуговувати земельну ділянку. Бажає здійснити на ділянці будівництво садового будинку, провести та підключити комунікації, для цього йому необхідно завозити будівельні матеріали.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає про те, що він не має можливості проїжджати до своєї земельної ділянки за допомогою транспортних засобів, у звязку із відсутністю проїзду до земельної ділянки із дороги загального користування, що проходить за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сікорського (вул. Куйбишева, буд. 15 «і»).

За твердженням позивача, належна йому земельна ділянка межує із земельною ділянкою відповідача та саме ця земельна ділянка має вихід (проїзд) на дорогу загального користування вул. ОСОБА_4 (вул. Куйбишева) в м. Запоріжжя по якій можливий заїзд транспортних засобів.

Відтак, за висновками позивача, з урахуванням місця розташування, доступ до земельної ділянки позивача можливий виключно через земельну ділянку відповідача.

Позивач звертався до відповідач з проханням дозволити провести водогін, через земельну ділянку відповідача, оскільки, це єдиний технічно можливий варіант підключення до існуючого водогону по вул. ОСОБА_4 (вул. Куйбишева) та надати територію для проїзду, проходу до земельної ділянки позивача. Однак, відповідач відмовився надавати такий дозвіл.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав наведених в ньому.

Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що позивач безпідставно просить встановити на його земельній ділянці земельний сервітут, та його встановлення призведе до незручностей для відповідача у вільному користуванні його земельною ділянкою.

Окрім того, відповідач в обґрунтування заперечень на позов вказує на те, що відстань між ділянкою № 270 та його межею складає 0,8 м та цей прохід загороджує садовий будинок, окрім того там знаходиться туалет відповідача та проходить мережа газопроводу.

Представники обслуговуючого садово-городного кооперативу «№3 Дружба» та районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в судове засідання не зявились, про день, час та місце його проведення були повідомлені у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, заперечень або пояснень не надіслали.

Представники виконавчого комітету Запорізької міської ради та Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради в судове засідання не зявились, надіслали на адресу суду письмові пояснення в яких просили суд розглядати справу без їх участі та прийняти рішення на розсуд суду.

Представник Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області в судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду клопотання в якому просив розглянути справу без його участі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно зі статтею 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до статті 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно зі статтею 99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, зокрема, право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Частиною 1 статті 100 Земельного кодексу України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,0441га, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, ОСГК «№3 Дружба», ділянка № 270, що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_3 (а.с.8-9), копією витягу № 7383901 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.07.2013 року (а.с.10), копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 538765 виданого Управлінням Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області 20.04.2011 року (а.с.11-12).

Вказана земельна ділянка межує з земельною ділянкою площею 0,1152 га, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сікорського (стара назва вул. Куйбишева), буд. 15 «і» право постійного користування на яку належить відповідачу по справі ОСОБА_2, що підтверджується копією рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.10.2001 року (а.с.64), копією державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗП № 006709 (а.с.65), копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.08.2004 року, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11332446 від 25.07.2006 року (а.с.66), копією технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду (а.с.67-68).

Як вбачається з копії рішення КП «Водоканал» № 93/2016 від 18.05.2016 року (а.с.13), копії робочого проекту водопостачання земельної ділянки № 270 ОСГК «Дружба №3» (а.с.15-26), копії листа виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.09.2014 року № с3922ш позивач має намір провести водопостачання на свою земельну ділянку.

З копії листа районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 17.02.2017 року № К-0071 (а.с.28) наданого на звернення позивача вбачається, що 15.02.2017 року з виїздом на місце спору за адресою: м. Запоріжжя, вул. Куйбишева, 15-і за участю представників районної адміністрації, департаменту архітектури та містобудування міської ради та інспекції з благоустрою міської ради було проведено огляд спірної території та обєктів нерухомого майна ОСОБА_2 та в процесі огляду документів та пояснень сторін встановлені наступні обставини справи, зокрема, відповідно до технічного паспорту (інвентарна справа № 51081, реєстровий номер № 301/41406) власником обєктів нерухомого майна по вул. Куйбишева, 15-і є ОСОБА_2 Самовільних споруд по межі земельної ділянки не встановлено; проїзд між вул. Куйбишева та садово-городнім кооперативом «Дружба» на інвентарному балансовому обліку районної адміністрації не перебуває; складу адміністративного проступку в діях гр. ОСОБА_2, в частині захоплення території вулиці Куйбишева комісія не виявила.

У своїх письмових поясненнях представник Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради (а.с.82-83), зазначив, що надав письмову відповідь від 14.04.2017 року № К-0333/17 на адресу голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району ОСОБА_6 (для підготовки узагальнюючої відповіді позивачу), за змістом якої доповів, що земельна ділянка кадастровий номер № :07:005:0137, розташована в межах раніше відведеної території ОСГК «№3 «Дружба» і оформлена на гр. ОСОБА_1 у власність для ведення садівництва;

-ділянки у складі садівничого товариства забезпечені проїздами до кожної окремої ділянки на території садівничого кооперативу у відповідності до схеми розташування ділянок та проїздів даного товариства на підставі положень ч. 3.45* ДБН 360-92** «Планування та забудова міських та сільських поселень»;

-відповідно до статутних документів садівничого товариства, вищим органом самоуправління садово-городнього товариства є збори членів товариства, на яких вирішуються питання фінансово-господарської діяльності субєкта господарювання садово-городнього товариства. Органи самоврядування Запорізької міської ради не наділені повноваженнями щодо важелів впливу на механізм прийняття рішень на зборах садово-городнього кооперативу «№3 Дружба» стосовно внутрішньої діяльності кооперативу;

-проїздів з боку вул. ОСОБА_4 на територію садівництва «№3 Дружба» не передбачено. Звернень від садівничого товариства «№3 Дружба» щодо організації додаткового вїзду на територію садівництва з боку вул. ОСОБА_4 до Департаменту не надходило;

-будівельного паспорту на спорудження садового будинку на території ділянки № 270 власником ділянки не отримувалось;

-зазначена земельна ділянка згідно з генеральним планом м. Запоріжжя затвердженим рішенням Запорізької міської ради № 4 від 15.09.2004, знаходиться в санітарно-захисній зоні кладовища «Капустяного»;

-в умовах міської та сільської забудови, що склалася, рішенням щодо реконструкції капітального ремонту житлових та громадських будинків, розміщення нових об'єктів у зонах, що примикають до закритих кладовищ, приймаються за погодженням з місцевими органами державного санітарного нагляду залежно від форм (рельєфу місцевості, гідрології, тощо) та ступеню інженерного обладнання території.

Відповідно до статті 10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з статтею 179 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», розяснено, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Відповідно до розяснень, що містяться пункті 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

При цьому відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до частини третьої статті 402 ЦК він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови. За певних обставин для вирішення спірних питань може бути призначена відповідна експертиза.

Відповідач заперечує проти задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на те, проїзд на земельній ділянці 0,1152 га, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сікорського (стара назва вул. Куйбишева), буд. 15 «і» неможливий, встановлення земельного сервітуту призведе до незручностей для відповідача у вільному користуванні вказаною земельною ділянкою.

У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звернулася до суду, стосовно обмеженого користування чужим майном.

Як вбачається з позовної заяви позивач просить суд встановити на його користь земельний сервітут на право проїзду на транспортному засобі по земельній ділянці, землекористувачем якої є відповідач, проте, позивач не конкретизував свої позовні вимоги, зокрема, не зазначив розмір та межі ділянки на яку просить встановити земельний сервітут. Окрім того, позивачем не зазначено умови на яких просить суд встановити право користування чужою земельною ділянкою, зокрема, платне або безоплатне користування

Судом було розяснено позивачу його право уточнити позовні вимоги щодо обєкту спірних правовідносин, проте позивач даним правом не скористався.

Крім того, судом у відповідності до частини 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, з занесенням до журналу судового засідання, було розяснено сторонам право заявлення клопотання, у порядку передбаченому статтею 143 Цивільного процесуального кодексу України, про призначення відповідної експертизи для визначення можливих варіантів встановлення земельного сервітуту, однак позивач вважав призначення експертизи недоцільним, а докази надані ним достатніми.

Суд позбавлений можливості самостійно призначити експертизу для з'ясування обставин, що потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, тому з наданих сторонами доказів у суду відсутня можливость встановити який спосіб встановлення земельного сервітуту є менш обтяжливим для землекористувача земельної ділянки, право на користування може бути обмежене земельним сервітутом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо варіанту встановлення земельного сервітуту, його істотних умов із зазначенням способу обтяження земельної ділянки, який був би найменш обтяжливим для відповідача, що свідчить про недотримання позивачем приписів частини 4 статті 98 Земельного кодексу України.

За вказаних обставин, оцінивши досліджені докази у своїй сукупності, суд приходить до висновку про відмову у позові.

Приймаючи до уваги, що у задоволені позову відмовлено, судові витрати, у відповідності до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 10, 11, 57-60, 179, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Обслуговуючий садово-городний кооператив «№3 Дружба», районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, виконавчий комітет Запорізької міської ради, Департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради, Головне Управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про встановлення земельного сервітуту відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Я.Р.Марко