АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.,

за участю: представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_5, поданої їх представником ОСОБА_4, на рішення Печерського районного суду м.Києва від 1 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: Головне управління юстиції у м.Києві, державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Прокопенко Наталія Феліксівна про визнання недійсними в частині договорів дарування квартири та визнання права власності на 1 / 2 частку квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа № 757/6909/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3969/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що у порядку спадкування за законом, він є спадкоємцем першої черги за померлою дружиною ОСОБА_10 Перебуваючи у шлюбі, вони приватизували у рівних частках квартиру АДРЕСА_5 однак восени 2000 року ОСОБА_10 вмовила позивача заповісти спірну квартиру її рідному сину, відповідачу ОСОБА_5, у зв»язку з чим 31 жовтня 2000 року у Шостій Київській державній нотаріальній конторі позивач разом з дружиною підписав документ, який вони вдвох помилково вважали заповітом.

Посилаючись на зазначені обставини, просив визнав недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 31 жовтня 2000 року між ОСОБА_10, ОСОБА_6 та ОСОБА_11, у частині дарування ОСОБА_10 на користь ОСОБА_5 1 / 2 частки квартири АДРЕСА_1; недійсним з моменту укладення договір дарування спірної квартири від 7 березня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у частинні дарування ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1 / 2 частки цієї квартири, що належить ОСОБА_10 та визнати його право власності на 1 / 2 частки квартири АДРЕСА_2, як правонаступника ОСОБА_12

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 1 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволені. Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_6 від 31 жовтня 2000 року між ОСОБА_10, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений ПрокопенкоН.Ф., державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 9-9387, в частині дарування ОСОБА_10, на користь ОСОБА_5 1 / 2 частки квартири АДРЕСА_6.

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_7 в м.Києві від 7 березня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений Саварінською Н.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрований в реєстрі за № 494, в частині дарування, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1 / 2 частки квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_10

Визнано за ОСОБА_15 як правонаступником ОСОБА_10, право власності на 1 / 2 частки квартири№ АДРЕСА_8

Додатковим рішенням Печерського районного суду м.Києва від 5 квітня 2017 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідачів ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В судове засідання представники Головного управління юстиції у м.Києві, Шоостої Київської державної нотаріальної контори не з»явилися, про день та час розгляду справи повідомлені , від нотаріальної контори надійшов лист, в якому просили справу розглядати у відсутність їх представника ( а.с.62 т.3), у зв»язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у відсутність представників третіх осіб відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_1, ОСОБА_18 проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 4 серпня 1990 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_16 було укладено шлюб, зареєстрований Печерським органом ЗАГС за актовим записом № 684.

31 жовтня 2010 року між ОСОБА_10, ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір під назвою «Договір дарування», згідно з умовами якого дарителі подарували, а обдарований прийняв у дар нерухоме майно, а саме квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4, яка на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житлового фонду Печерського району м.Києва, від 18 серпня 1995 року належала дарителям.

Договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори 31 жовтня 2000 року Прокопенко Н.Ф. і зареєстрований в реєстрі за № 9-9387 та у подальшому зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об»єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_5 9 серпня 2004 року за реєстровим № 3280.

7 березня 2013 року між відповідачем ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування спірної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінською Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 494.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 померла, про що видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції свідоцтво про смерть від 31 грудня 2010 року.

1 березня 2011 року на підставі заяви позивача про прийняття спадщини, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олефіренко К.М. 24 лютого 2011 року, зареєстрованої в реєстрі за № 134, заведена спадкова справа № 1/2011 стосовно майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 Заповіт за життя ОСОБА_10 не складався, спадкування її майна здійснювалось за законом. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, один прийняв спадщину після смерті дружини, з яким вона спільно на день смерті була постійно зареєстрована в АДРЕСА_9. Від будь-яких інших осіб не надходило заяв про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10

Відповідно до рішення Апеляційного суду м.Києва від 21 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору дарування квартири ( № 757/20989/13-ц), що залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року, визнано недійсним з моменту укладення договір дарування спірної квартири від 31 жовтня 2000 року у частині дарування ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 1 / 2 частки квартири ; визнано недійсним з моменту укладення договір дарування квартири від 7 березня 2013 року у частині дарування ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1 /2 частки квартири; визнано за ОСОБА_6 право власності на 1 / 2 частки квартири.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 21 вересня 2015 року встановлено, що на час укладення спірного договору від 31 жовтня 2000 року між позивачем та його дружиною ОСОБА_10 була досягнута усна домовленість, що право розпорядження спірною квартирою виникне у відповідача ОСОБА_5, який є її сином, лише після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_10 Крім того, цим рішенням установлено, що незважаючи на укладений спірний договір від 31 жовтня 2000 року, обдарований ОСОБА_5 у спірній квартирі не реєструвався та не вселявся. Фактичного виконання договору дарування не відбулось. Право власності на квартиру ОСОБА_5 зареєстрував лише з 9 серпня 2004 року, а на момент 21 грудня 2012 року там був зареєстрований з 2 квітня 1991 року лише співвласник ОСОБА_6 Враховуючи викладене та відсутність фактичного переходу права власності на квартиру до ОСОБА_5 як і передачі її йому у фактичне право володіння, користування, апеляційний суд відсутність згоди у сторін договору щодо всіх його істотних умов.

Судом також установлено, що ОСОБА_6 з дружиною ОСОБА_10 постійно проживав в спірній квартирі, були зареєстровані в ній та утримували її як власники. ОСОБА_10 до моменту смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2, була власником особового рахунку на спірну квартиру, а після її смерті його власником став позивач. На ім.»я ОСОБА_19., а після її смерті - на ім.»я позивача надходили рахунки на сплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території, комунальних та інших послуг, які оплачувались останнім.

Крім того, судом установлено, що ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 13 листопада 2012 року, у справі № 2-3117/12 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю на спірну квартиру, на квартиру АДРЕСА_10 було накладено арешт і дана ухвала не оскаржувалась особами, які беруть участь у справі, та набрала законної сили. На моментр укладення договору дарування спірної квартири від 7 березня 2013 року між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був чинний арешт, накладений цією ухвалою, про що обом відповідачам було відомо, як особам, які брали участь у цивільній справі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи похилий вік ОСОБА_10, яка народилась 11 травня 1928 року, стан здоров»я, відсутність у неї іншого житла та достатніх коштів для його придбання станом на підписання спірного договору дарування від 31 жовтня 2000 року, а також обставини, що мають преюдиційне значення та встановлені рішенням Апеляційного суду м.Києва від 21 вересня 2015 року у цивільній справі 757/20989/13-ц щодо відсутності волевиявлення на безоплатну передачу спірної квартири у власність ОСОБА_5 за життя, не усвідомлення ОСОБА_10 правової природи договору, постійне володіння, користування та розпорядження квартирою як своєю власністю, дійшов обґрунтованого висновку про визнання договору дарування квартири від 31 жовтня 2000 року у частині дарування ОСОБА_10 на користь ОСОБА_5 1/2 частки спірної квартири недійсним, як такий, що не відповідає вимогам закону та укладений внаслідок помилки, яка має істотне значення ( ст..ст.48,56 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року). Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування квартири від 7 березня 2013 року у частині дарування відповідачем ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_3 1 / 2 частки квартири, що раніше належала померлій ОСОБА_10, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення договору відповідач ОСОБА_5 не мав права на відчуження спірної квартири та/або її частки, квартира знаходилась під арештом згідно судового рішення, про що було відомо відповідачам, в момент вчинення цього правочину сторонами не було дотримано вимог, передбачених ст..203 ЦК України.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції неправильно застосовані вимоги ст..56 ЦК УРСР, якою передбачено, що угода може бути визнано судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони. Що діяла під впливом помилки, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, вихорячи з наступного.

Позовні вимоги у даній справі пред»явлені ОСОБА_6 як спадкоємцем першої черги за законом його померлої дружини ОСОБА_10

Згідно роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в підп..»е» п.16 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно врахувати таке: визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

Аналогічні роз»яснення містяться в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Отже, ОСОБА_6, будучи спадкоємцем та єдиним правонаступником усіх прав та обов»язків померлої ОСОБА_10 ( ст..ст.1216, 1218 ЦК України) має право на оспорювання договору дарування від 31 жовтня 2000 року.

Посилання відповідача ОСОБА_3 щодо пропуску позивачем строків позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки за змістом норм законодавства України про позовну давність загальний строк позовної давності для вимог про визнання недійсним договору встановлено в три роки, і перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ст..ст.71, 76 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, ст..ст.257,261 ЦК України).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов»язаних з визнанням правочинів недійсними ( п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 21 вересня 2015 року встановлено, що ОСОБА_6 дізнався про факт укладення оспорюваного договору дарування спірної квартири від 31 жовтня 2000 року лише влітку 2012 року, тобто вже після смерті ОСОБА_10

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільні ній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини ( ч.3 ст.61 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред»явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом установлено, що ОСОБА_6 19 вересня 2012 року звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю на спірну квартиру, провадження у справі було закрито ухвалою Апеляційного суду .м.Києва від 26 лютого 2013 року. Крім того, встановлено, що 30 вересня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до районного суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договорів дарування від 31 жовтня 2000 року та від 7 березня 2013 року про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач звернувся до суду у лютому 2016 року в межах строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність. Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано врахував обставини. які встановлені рішенням Апеляційного суду м.Києва від 21 вересня 2015 року, яке набрало законної сили, і такі обставини не підлягають доказуванняю.

Судом першої інстанції вірно були враховані висновки Верховного Суду України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

З огляду на викладене, передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції по даній справі немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5, поданої їх представником ОСОБА_4, - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 1 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: