Номер провадження 2/754/598/17
Справа №754/9769/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 02.02.1969 року, від шлюбу мають двох синів - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 25.11.2004 року позивачка, її чоловік та молодший син ОСОБА_5 приватизували квартиру АДРЕСА_1. 06.02.2007 року син ОСОБА_5 подарував позивачці 1/3 частину вказаної квартири. 25.09.2009 року позивачка та її чоловік ОСОБА_6 видали на ім"я свого сина ОСОБА_2 нотаріально посвідчені довіреності з метою отримання грошових коштів, як "діти війни". ІНФОРМАЦІЯ_1 року чоловік позивачки ОСОБА_6 помер. У березні 2015 року позивачка мала намір звернутися до нотаріуса з приводу оформлення спадщини після померлого чоловіка, але виявила крадіжку документів, у зв"язку з чим звернулася до правоохоронних органів із відповідною заявою від 10.03.2015 року. Поновлюючи всі документи на квартиру, позивачка дізналася, що власником квартири є ОСОБА_2 Звернувшись до сина для отримання пояснень, вона дізналася, що її син на підставі отриманих від неї та її чоловіка довіреностей став власником квартири АДРЕСА_1. У подальшому вона з"ясувала, що спочатку на підставі довіреності право власності на квартиру перейшло до її онука ОСОБА_3, а потім до сина ОСОБА_2 Але вона вказує про те, що наміру відчужувати квартиру ані у неї, ані в її чоловіка не було, син не погоджував з ними жодних умов продажу квартири, про продаж квартири вони не знали. У зв"язку з тим, що договір купівлі-продажу був укладений представником в своїх інтересах, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, від 14.03.2011 року, а також визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 18.04.2011 року.

У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, який одночасно є представником ОСОБА_3, позовні вимоги не визнав. Пояснив, що 25.09.2009 року його батьки видали йому нотаріально посвідчену довіреність із певним колом повноважень, у тому числі на продаж квартири. При посвідченні довіреностей нотаріусом було надано роз"яснення батькам щодо змісту довіреностей та вимог діючого законодавства. У подальшому влітку 2010 року до вказаної квартири повернувся його брат ОСОБА_5, після чого між братами стали виникати суперечки та конфлікти. 15.02.2011 року після чергового зауваження ОСОБА_5 наніс ОСОБА_2 тілесні ушкодження, у зв"язку з чим останній проходив тривале медичне лікування. Після вчинку брата відповідач повідомив батьків про те, що буде звертатися до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінальної справи відносно брата. У подальшому його мати запропонувала забрати заяву про порушення кримінальної справи і переоформити квартиру АДРЕСА_1 на своє ім"я. Для здійснення всіх необхідних дій батьки передали йому всі правовстановлюючі документи на квартиру. Після отримання всіх документів відповідач оформив договір купівлі-продажу квартири і у подальшому договір дарування. Про всі ці дії щодо квартири батьки знали, все це було зроблено з їх відома, а тому відповідач вважає, що підстав для визнання договорів недійсними немає. Також відповідач подав заяву про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності, оскільки договори були укладені в 2011 році, а звернулася позивачка до суду з даним позовом лише у 2016 році.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, повністю підтримала пояснення відповідача, просила у позові відмовити.

Третя особа - ОСОБА_5 - у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Третя особа - державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 - у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в її відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, представника відповідача, третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.. 214 ЦПК України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 02.02.1969 року.

У період шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 народилося двоє синів - ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

Спірним жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_1.

25.11.2004 року позивачка, її чоловік ОСОБА_6 та молодший син ОСОБА_5 приватизували вказану квартиру у рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло.

06.02.2007 року ОСОБА_5 подарував 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, що належала йому на праві власності, позивачці ОСОБА_1

25.09.2009 року позивачка ОСОБА_1 видала на ім"я свого сина ОСОБА_2 довіреність на представлення її інтересів (а.с.146 т.1).

Також 25.09.2009 року чоловік позивачки ОСОБА_6 видав на ім"я свого сина ОСОБА_2 довіреність на представлення його інтересів (а.с.145 т.1).

Вказані довіреності були видані, у тому числі, на придбання, відчуження/здачу в оренду, передачу в заставу (іпотеку) з метою забезпечення зобов"язань довірителів, а також вчинення будь-яких дій щодо належного їм рухомого та нерухомого майна, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд.

За цими довіреностями представник також користується, у тому числі, правом підписувати та укладати від імені довірителів будь-які цивільно-правові договори (угоди, правочини), в тому числі і ті, що потребують нотаріального посвідчення, одержувати належне їм майно, включаючи гроші, пенсію, цінні папери, будь-які документи від громадян та юридичних осіб, відкривати (закривати) від їх імені рахунки, користуватися депозитними, індивідуальними банківськими сейфами в банківських установах, у тому числі в іноземній валюті та в цінних паперах, користуватися та розпоряджатися належними їм коштами та цінними паперами, мати право розпорядчого підпису за такими рахунками, укладати всі дозволені законом угоди, договори цивільно-правового характеру, в тому числі кредитні, установчі, а також угоди про внесення змін і доповнень до раніше укладених угод та угоди про їх розірвання.

14.03.2011 року між ОСОБА_6, з однієї сторони, та ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_6, був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.152 т.1).

У подальшому 18.04.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був укладений Договір дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с.153 т.1).

У своїх позовних вимогах позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що вона та її чоловік видавали довіреності сину ОСОБА_2 на представництво їх інтересів, але лише з метою оформлення соціальної допомоги, а не для продажу квартири. Про продаж вона дізналася лише під час оформлення спадщини. Вважає, що її син діяв не в інтересах довірителів, вчинив правочини лише у своїх інтересах, що є порушенням вимог діючого законодавства, а тому просить визнати вказані правочини недійсними.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусового виконання обов"язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п"ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину... Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів.

Слід також зазначити, що відповідно до вимог ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов"язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Як вбачається з Довіреностей від 25.09.2009 року, виданих ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на ім"я ОСОБА_2, довірителі уповноважили ОСОБА_2, у тому числі, на придбання, відчуження/здачу в оренду, передачу в заставу (іпотеку) з метою забезпечення зобов"язань довірителів, а також вчинення будь-яких дій щодо належного їм рухомого та нерухомого майна, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд.

За цими довіреностями представник також користується, у тому числі, правом підписувати та укладати від імені довірителів будь-які цивільно-правові договори (угоди, правочини), в тому числі і ті, що потребують нотаріального посвідчення, одержувати належне їм майно, включаючи гроші, пенсію, цінні папери, будь-які документи від громадян та юридичних осіб, відкривати (закривати) від їх імені рахунки, користуватися депозитними, індивідуальними банківськими сейфами в банківських установах, у тому числі в іноземній валюті та в цінних паперах, користуватися та розпоряджатися належними їм коштами та цінними паперами, мати право розпорядчого підпису за такими рахунками, укладати всі дозволені законом угоди, договори цивільно-правового характеру, в тому числі кредитні, установчі, а також угоди про внесення змін і доповнень до раніше укладених угод та угоди про їх розірвання.

Слід зазначити, що уповноважена особа ОСОБА_2 під час здійснення функцій представника у разі придбання, відчуження/здачі в оренду, передачі в заставу (іпотеку) з метою забезпечення зобов"язань довірителів, а також вчинення будь-яких дій щодо належного їм рухомого та нерухомого майна мав право визначати в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд.

Саме у межах визначених повноважень ОСОБА_2 і був укладений Договір купівлі-продажу квартири від 14.03.2011 року.

Частиною 1 статті 238 ЦК України передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Статтею 239 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов"язки особи, яку він представляє.

Виходячи з даних норм діючого законодавства, ОСОБА_2 у повному обсязі здійснив представництво інтересів ОСОБА_1 та ОСОБА_6 при оформленні Договору купівлі-продажу квартири від 14.03.2011 року, жодним чином не перевищив свої повноваження, визначені довіреностями від 25.09.2009 року, а тому ї жодних прав позивачки у цій частині не порушив.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Що стосується заяви відповідача ОСОБА_2 та його представника щодо застосування до даних позовних вимог строку позовної давності, то слід зазначити, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог по суті, а тому підстав для застосування строку позовної давності немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 203, 215, 237 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування квартири - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: