Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: , Шеремет А.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 21 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на частку у квартирі,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 21 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на частку у квартирі задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, реєстровий номер 2376, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського округу Онофрейчук С.Й. 28 жовтня 2010 року.

У решті позовних вимог відмовлено.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають істотне значення, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, та порушення норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначала, що не була залучена до участі в справі в якості третьої особи. Однак, не зважаючи на те, що вона не була стороною договору дарування, який оспорювався позивачем, вважала, що мала право на участь у справі, щоб захищати свої права та інтереси у спірній квартирі.

Вважала, що в порушення вимог ст. 131 ЦПК України сторони приховали від суду той факт, що рішенням Рівненського міського суду від 26 липня 2017 року в справі за її позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя з ОСОБА_5 стягнуто на її користь 205 527 гривень грошової компенсації за її частку у спільній сумісній власності на автомобіль. Рішення суду вступило в законну силу, а виконавчий лист перебуває на виконанні у органах державної виконавчої служби. На її думку, ця обставина і стала причиною того, що сторони у справі почали шукати спосіб звільнення ? частки квартири з-під арешту та перешкоди виконання рішення суду за рахунок цієї частки.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_3; про розірвання договору ? частки квартири, укладеного 28 жовтня 2010 року. Однак позов було залишено без розгляду, а 5 вересня 2016 року ОСОБА_4 знову вернувся в суд з іншою позовом - про визнання недійсним договору дарування. До участі в справі вона залучена не була, хоч арешт з квартири та заборона на відчуження не зняті, а виконавче провадження не припинене.

Вважала, що факти, викладені в обох позовах, суперечать та спростовують одне одного.

Суд розглянув справу за відсутності відповідача, безпідставно взяв до уваги його заяву з неправдивою інформацією, не з'ясувавши обставин, що вплинули на позивача під час укладання договору дарування.

Не зважаючи на те, що оспорюваний договір дарування посвідчений нотаріально, до участі в справі не залучений нотаріус, який посвідчував договір. Зазначала про помилковість висновку суду про те, що відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії позивач потребує сторонньої допомоги.

На її думку, позивач та відповідач ввели суд в оману щодо обставин укладання договору дарування, що вплинуло на висновки суду.

З цих підстави просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_3, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з часткової доведеності і обґрунтованості позову, оскільки обставини помилки при укладенні оспорюваного договору, на які покликається позивач як на підставу позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Матеріалами справи встановлено, і ці обставини сторонами та ОСОБА_3 не заперечуються, що 28 жовтня 2010 року ОСОБА_4 уклав договір дарування зі своїм сином - ОСОБА_5, за умовами якого безоплатно відчужив на користь обдаровуваного належну дарувальнику відповідно до свідоцтва про право власності на житло, що видане управлінням житлово-комунального господарства Рівненської міської ради 30 січня 2001 року на підставі наказу №33, ? частину квартири АДРЕСА_2. Даний договір посвідчений того ж числа приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі № 2376 та внесені записи №198-50598 в книзі: 183 про державну реєстрацію прав (а.с. 7-7, зв.; 8).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу недійсності договору дарування через те, що його укладено під впливом помилки. Тобто дарувальник помилково вважав, що він укладає договір довічного утримання, оскільки є інвалідом ІІ групи довічно з 1 липня 2011 року і потребує сторонньої допомоги.

Вважаючи, що його особисті майнові права порушені внаслідок помилки при укладенні оспорюваного правочину, у вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до обдаровуваного з вимогами визнати договір дарування недійсним та визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому-четвертому п. 19 своєї постанови від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правова позиція Верховного Суду України, що висловлена ним у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-202цс15, вказує, що виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, але й досягли згоди щодо усіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, стан його здоров'я та потребу у зв'язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як убачається, в ході розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя судом забезпечено її позов шляхом накладення арешту на ? частину квартири АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_5, і заборонено її відчуження в будь-який спосіб. 26 липня 2016 року судом ухвалено рішення, яким позов задоволено (а.с. 54-54, зв.).

3 квітня 2017 року Рівненським міським судом ухвалено рішення про задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про зняття арешту з майна. Цим рішенням встановлено, що 3 грудня 2016 року управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради скасовано запис про право власності №177944787 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, тобто ОСОБА_5 з того часу не є власником спірної частки у квартирі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права та обов'язки цих осіб.

Оскільки даний цивільно-правовий спір між сторонами має наслідком зміну власника ? частини квартири АДРЕСА_2, тому оскаржуваним рішенням вирішено питання про права ОСОБА_3 на забезпечення її позову до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Так, хоча її права на забезпечення позову шляхом арешту на спірну частку квартири де-юре припинено рішенням Рівненського міського суду від 3 квітня 2017 року, однак в основу його мотивів покладено обставини, встановлені рішенням цього ж суду від 21 жовтня 2016 року.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 292 ЦПК України підставою для ухвалення нового рішення - про відмову ОСОБА_4 в позові є порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи через вирішення питання про права та обов'язки особи, яка не брала участі у справі.

Керуючись ст.ст. 292, 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 21 жовтня 2016 року скасувати.

ОСОБА_4 відмовити в позові до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на частку у квартирі.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: