Провадження № 22-ц/779/980/2017
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Горейко М.Д., Проскурніцького П.І., секретар Шемрай Н.Б.,

з участю: позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 квітня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

в листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом, посилаючись на те, що з 1985 року він є наймачем квартири АДРЕСА_1 міської ради. Невістка ОСОБА_3 після розлучення з його сином ОСОБА_6, з 2009 року не проживає за місцем реєстрації в квартирі, її речей немає, витрат по утриманню житла вона не несе. На даний час у відповідачки нова сім'я, разом із сином вона проживає в іншому житлі. Оскільки ОСОБА_3 понад шість місяців не проживає у зазначеній квартирі, посилаючись на ст. ст. 71, 72 ЖК України просив визнати її такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 квітня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_6

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що під час вирішення питання про втрату членами сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Вказує, що їй чинять перешкоди в користуванні житлом. Суд не врахував, що у спірну квартиру вона була вселена, як дружина сина позивача, тому для вирішення спору необхідно застосовувати положення ч. 2 ст. 405 ЦК України. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 вона не втратила права користування квартирою, оскільки продовжує проживати в ній спільно з сином ОСОБА_7. Причиною того, що вона час від часу залишає квартиру є неприйнятний спосіб життя її колишнього чоловіка, через що змушена звертатись до правоохоронних органів. Останній раз зверталась у поліцію у зв'язку з тим, що були поміняні замки в квартирі і вона не змогла туди потрапити. Суд не взяв до уваги показання свідків, які вказували на те, що вона проживає у спірній квартирі та змушена відлучатись час від часу у зв'язку з поведінкою бувшого чоловіка. Тому просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу підтримали, ОСОБА_2 і його представник доводи апеляційної скарги заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не є членом сім'ї наймача ОСОБА_2, їй належить домоволодіння по АДРЕСА_7 де фактично проживає разом з сином. Реєстрація ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_2, створює перешкоди у здійсненні ним права вільного користування і розпорядження своєю квартирою. Оскільки відповідач не проживає у вказаній квартирі понад встановлені законом строки, не несе витрат по її утриманню, тому її слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. При цьому суд першої інстанції послався на положення ст. ст. 64, 150 ЖК УРСР та норми ст. ст. 317, 391 Цивільного кодексу України.

Проте з такими висновком суду погодитись не можна, оскільки він зроблений без визначення характеру спірних правовідносин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, ураховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_2 просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у зв'язку з тим, що остання тривалий час не проживає в ньому, участі в утриманні житла не приймає.

Як правову підставу вирішення спору позивач посилався на норми ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Вирішуючи спір про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, суд першої інстанції вважав, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Однак, при цьому суд вийшов за межі заявлених позивачем вимог.

Вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність із застосуванням норм ЖК УРСР.

Питання про право користування особи жилим приміщенням вирішується відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: ст. ст. 71, 72, 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України.

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише з передбаченої законом правової підстави, однак при вирішенні спору суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст. ст. 317, 391 ЦК України з огляду на такі обставини.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копії ордеру № 66 від 21.05.1985, виданого КЕЧ Івано-Франківського ПрикВО, ОСОБА_2 та членам його сім"ї (дружині ОСОБА_8, синам ОСОБА_9 і ОСОБА_13) надано квартиру АДРЕСА_3.

Згідно довідки Крихівецької сільської ради від 28.09.2016 ОСОБА_2 є головою домоволодіння АДРЕСА_4, до складу сім'ї зареєстрованих за цією адресою входять: син ОСОБА_6, невістка ОСОБА_3, внук ОСОБА_10

Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 березня 2005 року, що набрало законної сили, визнано за ОСОБА_3 та її неповнолітнім сином ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, право на користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3; визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_5 від 24.09.2002, видане ОСОБА_6, ОСОБА_2

Згідно довідки госпрозрахункової групи з приватизації державного житлового фонду виконкому Івано-Франківської міської ради від 17.10.2005, свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_5 відмінено розпорядженням міського голови від 29.06.2005 № 333-р.

З огляду на викладене, посилання суду при вирішенні спору на положення ст. ст. 64, 150 ЖК УРСР та ст. ст. 317, 391 ЦК України, не ґрунтується на вимогах закону.

Разом з тим, не можуть бути задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї - є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Саме на позивача закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

З позовної заяви та наданих доказів вбачається, що позивач на обґрунтування своїх вимог указував на непроживання відповідача у спірній квартирі з посиланням на довідки Старолисецької та Крихівецької сільської ради, а також показання свідків ОСОБА_6 (бувшого чоловіка ОСОБА_3.) і сусідки ОСОБА_11

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте, суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, взявши до уваги надані позивачем докази непроживання відповідача у квартирі, не врахував вимоги ст. ст. 58, 59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів.

Поза увагою суду залишилась вимога статті 71 ЖК УРСР про те, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Причини відсутності не мають значення, якщо така відсутність продовжувалась до шести місяців.

Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснює застосування ст. 71 ЖК, зокрема у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_3 змушена була неодноразово звертатися в правоохоронні органи, так як їй з сином погрожували, а замки в квартирі виявилися поміняними.

Про поважність причин відсутності ОСОБА_3 у спірній квартирі свідчать офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї, винесене 15.07.2015 ДІМ Івано-Франківського МВ УМВС ОСОБА_6 та висновок за матеріалами перевірки від 17 липня 2015 року, згідно яких колишній чоловік відповідачки, з яким вона спільно проживає, вчинив конфлікт за місцем проживання ОСОБА_3 АДРЕСА_5, в ході якого ображав заявницю та її сина.

Наявність у відповідача подарованого домоволодіння АДРЕСА_8 при встановленні відповідних обставин може бути підставою для втрати нею права користування спірним жилим приміщенням відповідно до норми ст. 107 ЖК УРСР, однак такого позову ОСОБА_2 не заявляв.

Колегія суддів відхиляє надані апеляційному суду представником позивача довідки, що охоплюють період після ухвалення оскаржуваного судового рішення, законність і обґрунтованість якого в силу ст. 303 ЦПК України перевіряється в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Належних доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців матеріали справи не містять.

З огляду на вимоги ст. 71 ЖК УРСР заявлений позов та висновок суду про непроживання відповідача понад шість місяців без поважних причин за місцем реєстрації в жилому приміщенні є необґрунтованими.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що згідно ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 25 квітня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Горейко М.Д.

Проскурніцький П.І.