Справа № 461/7028/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/783/2382/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляк Р. В.

при секретарі: Фейір К. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника фізичної особи підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 07 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

27.10.2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що вона на підставі трудового договору - №, укладеного 29.12.2009 року з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 працювала на посаді продавця, про що внесено відповідний запис до трудової книжки. 15 червня 2016 року прийшла на роботу, однак відповідач до робочого місця її не допустив та повідомив про звільнення її з роботи, проте не вказав ні причини, ні підстави для такого звільнення. При чергових спробах вийти на своє робоче місце ОСОБА_2 її не допускав, на вимогу видати трудову книжку та надати копію наказу про звільнення відмовив. 17 жовтня 2016 року ОСОБА_4 отримала лист №06/4796 від 04 жовтня 2016 року з Львівського міського центру зайнятості, у якому було зазначено, що трудовий договір із нею розірвано 16.06.2016 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Незважаючи на те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 трудовий договір із ОСОБА_4 розірвав, трудової книжки не видав, з наказом про звільнення не ознайомив, належного розрахунку з працівником не провів. Вважала, що відповідач грубо порушив норми трудового законодавства при її звільненні, а тому просила визнати звільнення з посади продавця незаконним, поновити її на раніше займаній посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Визнано звільнення ОСОБА_4 з посади продавця незаконним. Поновлено ОСОБА_4 на посаді продавця у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 16 червня 2016 року. Стягнуто з фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14 318 грн. 50 коп. Вирішено питання судового збору.

Рішення суду оскаржила представник ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_3

Вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що факт вчинення ОСОБА_4 прогулу підтверджено матеріалами справи, а тому скасування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з причини не відібрання пояснень є безпідставним. Звертає увагу суду на те, що перешкоди у доступі до робочого місця ОСОБА_4 з боку роботодавця не чинилися та доказів на підтвердження вчинення відповідачем таких дій позивачем не надано. Крім того, зазначає, що ОСОБА_4 була відсутня на робочому місці з 16 червня 2016 року по 03 жовтня 2016 року, а тому, в даному випадку мало місце триваюче порушення трудової дисципліни і перебіг місячного строку давності не розпочинався. У зв»язку з відсутністю ОСОБА_4 без поважної причини на робочому місці протягом тривалого періоду часу ФОП ОСОБА_2 24.06.2016 року скеровано на її адресу проживання повідомлення з проханням з»явитися 14.07.2016 року у Львівський міський центр зайнятості для розірвання трудового договору та попереджено про наслідки у випадку її неявки. Вказаний лист повернувся за закінченням терміну зберігання, як і інші листи, що скеровувалися відповідачем. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим зі сторони відповідача доказам, поясненням свідків та запереченню представника відповідача, а також проігнорував практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду України у даній категорії справ.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.

Прогул є дисциплінарним проступком та до звільнення з даної підстави застосовується положення статей 147, 148, 149 КЗпП України.

Згідно ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення догана або звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Також встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Тобто, до порядку застосування дисциплінарного стягнення встановлені такі обов»язкові вимоги: виявлення дисциплінарного проступку; отримання від порушника письмового пояснення; додержання строків накладення дисциплінарного стягнення - один місяць із дня виявлення дисциплінарного проступку і шість місяців із дня його вчинення працівником; видання власником наказу чи розпорядження про застосування дисциплінарного стягнення; доведення наказу (розпорядження) під розписку до відома працівника.

Відповідно до п. 22 постанови Пленому Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з»ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Судом встановлено, що 29 грудня 2009 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено трудовий договір № безстроково, відповідно до якого остання зобов»язувалась виконувати обов»язки продавця та інші обов»язкові правила, встановлені підприємцем. (а.с. 70).

Наказом №1/3 від 03.10.2016 року ОСОБА_4 було звільнено з роботи з 16.06.2016 року за прогули згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 82). Підставами звільнення стали акти про відсутність ОСОБА_5 на роботі від 21.06.2016 року, 30.06.2016 року, 29.07.2016 року, 31.08.2016 року, 30.09.2016 року та 03.10.2016 року (а.с. 71-76). З вказаним наказом позивач ознайомлена не була. Як вбачається з протоколу телефонограми № 4 від 03.10.2016 року, на телефонний дзвінок з приводу повідомлення про звільнення, отримання депонованої заробітної плати та трудової книжки ОСОБА_4 не відповідала (а.с. 83).

Судом встановлено, що 15 червня 2016 року відповідач не допустив ОСОБА_4 до роботи та повідомив її про звільнення, оскільки прихованою камерою зафіксовано факт розкрадання товарів у магазині за її участі.

При чергових спробах позивача вийти на своє робоче місце ОСОБА_2 її не допускав, трудову книжку та копію наказу про звільнення не видавав.

За таких обставин, відсутність ОСОБА_5 на роботі в період з 16 червня 216 року по 03 жовтня 2016 року не можна вважати прогулом без поважних причин, оскільки така зумовлена не допуском позивача на роботу відповідачем з 15 червня 2016 року.

Також, як вбачається з матеріалів справи, відсутність на роботі позивача була виявлена 15.06.2016 року, а дисциплінарне стягнення - звільнення застосовано 03.10.2016 року, тобто з пропуском строку для застосування дисциплінарного стягнення.

Враховуючи те, що застосування дисциплінарного стягнення звільнення ОСОБА_5 відбулося без відібрання письмових пояснень у позивача, з порушенням вимог законодавства про строки дисциплінарного стягнення та без належного доведення відповідного наказу до відома ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання незаконним наказу № 1/3 від 03.10.2016 року про звільнення ОСОБА_5 за прогул без поважних причин та поновлення її на роботі.

З довідки про нарахування заробітної плати за період 01.01.2016 року до 15.06.2016 року (а.с. 109), вбачається, що заробітна плата позивача за квітень травень становила 1950,0 гривень (квітень 2016 року ) + 2000,0 гривень (травень 2016 року) = 3950,0 гривень. Середньоденна (годинна) заробітна плата, становить 82,25 гривень.

У зв»язку з цим, з врахуванням кількості робочих днів, суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача в користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 14318,50 грн.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

ОСОБА_6