Справа № 720/769/17
Провадження № 2/720/517/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Факащук А.П.

позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та третьої особи без самостійних вимог служби у справах дітей Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача та третьої особи про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, посилаючись на те, що 15 липня 2007 року по 13 грудня 2011 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який знаходиться на її утриманні. Відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичний та духовний розвиток. Оскільки вона має намір поїхати з дитиною за кордон, а саме до Болгарії для розширення світогляду дитини та відпочинку на морі, а відповідач безпідставно у добровільному порядку не надає згоди на виїзд дитини за межі України, діючи виключно в інтересах дитини, просила суд надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України до Болгарії для оздоровлення без дозволу батька на період з 01 липня 2017 року по 30 серпня 2017 року. .

В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та представник третьої особи служби у справах дітей Глибоцької районної державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, однак від них надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги визнають в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 15 липня 2007 року по 13 грудня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області про його розірвання.

Від подружнього життя у них народилася дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується його свідоцтвом про народження.

З досліджених доказів вбачається, що неповнолітня дитина проживає разом із позивачкою АДРЕСА_1 та знаходиться на її утриманні і вихованні.

Позивачка має намір оздоровити дитину та поїхати з нею на море за межі території України, а саме до Болгарії.

Разом з тим, відповідач у добровільному порядку згоди на виїзд дитини за кордон на оздоровлення та відпочинок не надав, у зв'язку із чим, вона змушена була звернутися до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Статтею 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини.

У статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції кожна дитина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну разом з батьками.

Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Частиною 2 статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

Крім того, відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, зокрема згідно із п. 4 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Отже, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном.

Таким чином, позивачка має намір виїхати разом із малолітньою дитиною з метою її оздоровлення та загального розвитку до Болгарії, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може.

У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає його інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати позивачці дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача їх неповнолітньої дитини ОСОБА_3.

Одночасно, суд приймає до уваги, що в 2015 році за згодою відповідача позивачка вже виїжджала за кордон на відпочинок разом із дитиною.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені понесені нею витрати по сплаті судового збору

На підставі наведеного та керуючись Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст.ст. 7, 141, 150, 155 СК України, ст.ст. 15-16, 313 ЦК України, ст.ст. 3-4, 57-60, 64, 174, 208-218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Надати тимчасовий дозвіл на оформлення необхідних документів та на виїзд за межі території України малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу (згоди) та супроводу його батька ОСОБА_2, 1985 року народження, з метою оздоровлення та відпочинку в країну Болгарію у супроводі його матері ОСОБА_1, 1983 року народження, на період з 01 липня 2017 року по 30 серпня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: