Справа № 761/9094/16-ц
Провадження № 2/761/584/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарях Толкач О.О, Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єременко Людмила Олексіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Степаненко Василь Данилович про визнання права власності на1/2 частку квартири, визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця та визнання договору дарування на ? частини квартири недійсним та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єременко Людмила Олексіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Степаненко Дмитро Данилович про визнання права власності, визнання договорів купівлі-продажу нерухомості удаваними угодами в частині покупця ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач був зареєстрований та проживав разом із батьками у квартирі АДРЕСА_1 . 22.02.1997 року позивач одружився з ОСОБА_4 та у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька - ОСОБА_321.02.2001 р. квартира родини позивача була приватизована. Свідоцтво про право власності отримали ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_3. З метою поліпшення житлових умов родина прийняла рішення про продаж квартири АДРЕСА_1 та придбати дві квартири для окремого проживання. 16.01.2002 року розпорядженням опікунської ради Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації було надано дозвіл на продаж квартири, оскільки в помешканні проживала неповнолітня ОСОБА_3 за умови придбання трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2, яка буде належати дитині на праві власності. В зхв»язку затриманням оформлення документів з боку попередніх власників квартири АДРЕСА_2 родина прийняла рішення про тимчасове оформлення договору купівлі - продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_4 на ім»я ОСОБА_3 з подальшим переоформленням на неї квартири АДРЕСА_2 по досягненню нею повноліття. 25.01.2002 р. було оформлено продаж квартири по АДРЕСА_1 та оформили купівлю квартири АДРЕСА_4 на ім»я ОСОБА_3, від імені якої діяв позивач. 15.05.2002 р. позивачем в інтересах дитини оформлено договір на утримання квартири та постійно здійснювались всі комунальні платежі. У березні 2002 р. ОСОБА_5 було здійснено купівлю - продаж квартири АДРЕСА_2 і в цій квартирі позивач разом з дружиною та донькою проживав до 2005 року. 19.05.2005 р. зазначена квартира продана та замість неї придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_5 - власник ОСОБА_5 і в цій квартирі відповідачі проживають до сьогодні. 13.04.2006 р. шлюб між позивачем та ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу була досягнута домовленість, що позивач та третя особа проживають у квартирі по АДРЕСА_4, а відповідачі - в квартирі на АДРЕСА_5. Проте, попри домовленостей, квартира АДРЕСА_4 була 28.01.2016 року подарована ОСОБА_10 своїй матері - ОСОБА_4 Позивач вважає, що його права порушено, оскільки подарована квартира придбавалась позивачем для себе і ОСОБА_3, він здійснював всі необхідні платежі та проживав в ній . Зважаючи на викладене просить суд: визнати поважними причини пропуску строку позовної давості та поновити строк звернення за захистом порушеного права; визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 25.01.2002 року в частині покупця удаваним та визнати ОСОБА_2 покупцем за цим договором разом із ОСОБА_10 по ? частці за кожним; визнати договір дарування від 28.01.2016 р., посвідчений приватним нотаріусом КМНО Єрмоленко Л.О. недійсним в частині ? квартири АДРЕСА_4 - належній ОСОБА_2

ОСОБА_5 заявила самостійні вимоги на предмет позову. Зазначила, що використовуючи квартиру АДРЕСА_4 як свою власність з січня 2002 року і до теперішнього часу, вона вільно володіла та користувалась спірною квартирою, робила ремонт, придбала необхідні меблі тощо. В лютому 2016 року стало відомо, що власником даної квартири за договором дарування укладеним ОСОБА_3 стала колишня дружина ОСОБА_2 Дійсним покупцем зазначеною квартири ОСОБА_5 вважає себе, а тому просить суд: визнати поважними причини прокуску строку позовної давності та поновити строк звернення за захистом порушеного права; визнати договір купівлі-продажу нерухомості від 25.01.2002 р. удаваним правочином в частині покупця; визнати договір купівлі-продажу нерухомості від 19.05.2005 р. удаваною угодою в частині покупця; визнати за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_4; визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_5.

В судовому засіданні ОСОБА_2, його представник підтримали заявлені ним вимоги, просив задовольнити.

ОСОБА_5 та її представники просили задовольнити позов третьої особи, яка заявила самостійні вимоги на предмет позову.

ОСОБА_4, представник ОСОБА_4 та ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні обох позовів. Пояснила, що позивачі були обізнані про укладення договорів купівлі - продажу квартир у 2002 та 2005 роках, ім. добре було відомо хто є власниками квартир. Протягом більш ніж 10 років вони не ставили питання про переоформлення квартир, а отже ними пропущено строк позовної давності та не зазначено поважних причин для його поновлення, а отже просили застосувати наслідки пропущення такого строку. Щодо вимог в частині визнання удаваним договору дарування то вони не можуть бути задоволенні, оскільки власник квартири - ОСОБА_3 мала всі права на розпорядження належним їй майном.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. просила розглядати справу за її відсутності та ухвалити рішення згідно чинного законодавства та обставин справи.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д. про розгляд справи неодноразово повідомлявся належним чином. Заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників суд приходить до висновку, що позови ОСОБА_2 та ОСОБА_5 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, що його було видано відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва 21.02.2000 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 21.02.2000 року за № 190.

Як свідчать матеріали справи, і не заперечується учасниками процесу, 25.01.2002 року власники зазначеної квартири здійснили її продаж, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д.

Зважаючи на те, що станом на день продажу квартири її співвласник ОСОБА_3 була неповнолітньою, Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією було надано дозвіл законному представнику - ОСОБА_2 дозвіл на продаж квартири квартира АДРЕСА_1 від імені неповнолітньої доньки, при умові одночасного придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_2, яка в цілому буде належати неповнолітній, з метою сімейного роз»їзду.

25.01.2002 р. ОСОБА_2, від імені та в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.В., відповідно до якого придбав квартиру АДРЕСА_4.

Як зазначив в судовому засіданні позивач та третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, і це не заперечувалось відповідачем та представником відповідачів, у березні 2002 року ОСОБА_5 було придбано на своє ім»я квартиру АДРЕСА_2, яку в подальшому, а саме 2005 році було продажно.

Так, 19.05.2005 року ОСОБА_5 придбала за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В., квартиру АДРЕСА_5.

Як свідчать матеріали справи, і визнається відповідачами, 1.2016 р. ОСОБА_3 вчинено договір дарування квартири АДРЕСА_4 на ім.»я своєї матері - ОСОБА_14.

ОСОБА_2 зазначає, що за домовленістю сторін квартира по АДРЕСА_4 була придбана для нього та доньки ОСОБА_3, а отже вини є співвласниками майна, а тому договір купівлі-продажу вчинений 25.01.2002 р. є удаваним і позивач має бути визнаний покупцем ? частки квартири. Крім того, договір дарування вчинений донькою у 2016 р. є недійсним в частині дарування ? частини зазначеного майна.

З іншого боку ОСОБА_5 зазначає. що з моменту придбання і до цього часу проживає в у квартирі по АДРЕСА_4, оскільки фактично її було куплено для неї і за домовленістю сторін квартира мала бути переоформлена на онуку - ОСОБА_3 Її син - ОСОБА_2 проживав до розірвання шлюбу в 2006 р. разом з родиною в квартирі по АДРЕСА_5, а тому договори договори купівлі - продажу нерухомості від 25.01.2002 року та від 19.05.2005 р. є удаваними в частині покупця, та право власності на квартиру АДРЕСА_4 має бути визнано за нею, а за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_5.

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зазначають, о оскільки між сторонами існувала домовленість щодо переоформлення права власності на квартири, про порушення своїх прав вони дізнались після вчинення договору дарування ОСОБА_3 і розпочали дії по виселенню позивача та третьої особи з квартири.

За приписами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За договором купівлі-продажу, відповідно до ст. 655 ЦК України, одна сторонам (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, а саме довідки КП УЖГ Шевченківського району м. Києва ОСОБА_3 (власник), ОСОБА_2 з 2002 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4, ОСОБА_5 - з 2005 року.

ОСОБА_4 з 2005 р. зареєстрована за адресою кВ. АДРЕСА_5 з 2005 р., власник особового рахунку - ОСОБА_5 (довідка КП УЖГ Святошинського району від 18.10.2006 р.).

Також за довідкою вищезазначеної організації станом на 18.10.2006 р. разом із ОСОБА_4 проживала її дочка ОСОБА_3 без реєстрації.

Не заперечувалось учасниками процесу та обставина, що ОСОБА_2 після укладання договору купівлі - продажу квартири в інтересах дочки в 2002 році, були укладені відповідні договори про участь у витратах будинку та прибудинкової території.

Станом на 2016 рік, як вбачається з довідки Центру комунального сервісу, в квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані позивач, відповідачі та третя особа.

Стороною відповідача не заперечувалось в судовому засіданні та обставина, що фактично ОСОБА_3, ОСОБА_4 проживають в квартирі АДРЕСА_5, а також та обставина. що у квартирі АДРЕСА_4 проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Відповідно до положень ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту договору.

Як свідчать матеріли справи, і фактично не заперечується відповідачами, з метою роз»їзду родини, в 2002 році, 2005 році було придбано спірне майно квартири по АДРЕСА_4 для третьої особи - ОСОБА_5 та квартира по АДРЕСА_5 з метою забезпечення житлом неповнолітньої дитини - ОСОБА_3.

Про такі обставини свідчили в судовому засіданні і свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18

ОСОБА_2, та ОСОБА_5 повідомили суд про домовленість сторін у 2002 році про переоформлення права власності, проте про порушення своїх прав дізнались лише у 2016 р. після укладання договору дарування відповідачем на ім»я своєї матері, а тому пропуск строку позовної давності є пропущеним з поважних причин.

В свою чергу відповідач,представник відповідачів просили застосувати до вимог в цій частині наслідки пропущення строку позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

За змістом ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність становить три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 цього Кодексу, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як свідчать матеріали справи і повідомили позивач, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, домовленість сторін щодо переоформленя права власності на квартиру АДРЕСА_4 існувала з 2002 року, на квартиру АДРЕСА_5 з 2005 р. отже, в розумінні вимог чинного законодавстваУкраїни про порушення своїх прав ОСОБА_2, ОСОБА_5 обізнані саме з цього моменту.

Згідно до п. 7 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред»явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встанолвена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

За положеннями ст. 71 ЦК УРСР (1963 р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.

При цьому під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про відсутність можливостей у позивача, третьої особи вчинити дії для виконання встановлених домовленостей, або відсутність об»єктивних можливостей для звернення до суду з позовом протягом встановленого законом строку для захисту своїх прав.

За положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Натомість за положеннями ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Підсумовуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що підстави для визнання поважними причин пропуску встановленого законом строку для звернення до суду за захистом своїх прав відсутні, а тому вважає за можливе відмовити ОСОБА_2 в задоволенні вимог в частині визнання договору купівлі - продажу від 25.01.2002 р. удаваними в частині покупця та визнання ОСОБА_2 покупцем за цим договором на ? частку квартири; третій особі, що заявляє самостійні вимоги на предмет позову ОСОБА_5 відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

ОСОБА_2 також просить визнати недійсним договір дарування квартири від 28.01.2016 р., вчинений ОСОБА_3 на ім»я своєї матері ОСОБА_4, оскільки він є співвласником квартири АДРЕСА_4.

За договором дарування, відповідно до ст. 717 ЦК України, одна сторона (дарувальник) предає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За приписами ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, відповідно до ст. 328 ЦК України.

ОСОБА_3 власник майна, набуття якого відбулось на підставі купівлі - продажу від 25.01.2002 р., не була обмеженю у своєму праві на розпорядження своєю власністю.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, що вбачається з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Слід зазначити, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому за положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи не було встановлено обставин, з яким чинне законодавство України передбачає можливість визнання договору недійсним, позивачем не надано належних доказів, які б давали суду змогу прийти до висновку щодо недійсності оспорюваного договору дарування, а тому вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню і в цій частині.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,169,212-215 ЦПК України, ст. 71 ЦК УРСР, ст.ст. 203,215,235, 257,261,267,317,328,717 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_5, третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя: