ухвала

іменем україни

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Дніпропетровської міської ради про зобов'язання укласти договір оренди, визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду з цим позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_7 11 лютого 2011 року був укладений попередній договір оренди нежитлових приміщень за адресами: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4.

На умовах, встановлених попереднім договором, позивач та відповідач погодили до 18 березня 2011 року укласти основний договір оренди об'єктів. Основний договір мав бути укладений строком на 5 років з орендною платою 1 500 грн на місяць.

Незважаючи на погодження сторонами всіх істотних умов укладення основного договору, відповідач листом від 15 березня 2011 року повідомив про свою відмову від укладення основного договору оренди, мотивуючи відмову тим, що нерухоме майно, яке є предметом попереднього договору, не введено до експлуатації, тому він не вважає позивача власником даного приміщення. Позивач вважав, що відповідач безпідставно відмовився від укладення основного договору оренди.

Крім того, позивач посилався на те, що спірні нежитлові приміщення були побудовані ним приблизно у 2000 році, є самочинними, оскільки їх будівництво здійснювалось без належного дозволу і належно затвердженого проекту, однак зазначав, що їх будівництво відбувалось з врахуванням усіх встановлених будівельних, протипожежних, санітарних, архітектурних норм та правил і його подальша експлуатація можлива без жодної шкоди для навколишнього середовища, та не порушує прав і інтересів фізичних та юридичних осіб.

До теперішнього часу з боку сусідів, третіх осіб жодних скарг щодо самовільного будівництва не надходило, а тому просив суд зобов'язати відповідача укласти з ним договір оренди спірних нежитлових приміщень та визнати за ним право власності на нежитлові приміщення, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1, площею 19 кв. м; АДРЕСА_2, площею 19 кв. м; АДРЕСА_3, площею 31 кв. м; АДРЕСА_4, площею 13 кв. м у м. Дніпропетровську, без вводу до експлуатації.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2011 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Дніпропетровської міської ради про зобов'язання укласти договір оренди, визнання права власності задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на нежитлові приміщення, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1, площею 19 кв. м; АДРЕСА_2, площею 19 кв. м; м. АДРЕСА_3, площею 31 кв. м; м. АДРЕСА_4, площею 13 кв. м, без вводу до експлуатації.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2011 року скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на ухвалено в цій частині нове рішення.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Дніпропетровської міської ради про визнання права власності.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з відповідності конструкцій домоволодіння технічним та будівельним нормам та придатності їх до експлуатації, невстановлення порушення прав та інтересів інших фізичних та юридичних осіб.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що судом вирішено питання про права та інтереси осіб, яких не було залучено до участі у справі та неправильно застосував ч. 5 ст. 376 ЦК України.

Як установлено судами попередніх інстанцій, згідно з технічними паспортами, виготовленими Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, нежитлова будівля АДРЕСА_1 - 2000 року побудови та загальною площею 19 кв. м, нежитлова будівля АДРЕСА_2 - 2000 року побудови та загальною площею 19 кв. м, нежитлова будівля АДРЕСА_3 - 2000 року побудови та загальною площею 31 кв. м, нежитлова будівля АДРЕСА_4 - 2002 року побудови та загальною площею 13 кв. м.

Відповідно до даних Головного архітектурно-планувального управління Інженерно-геолого-геодезичної служби Дніпропетровської міської ради будівництво нежитлових приміщень АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 визнано придатним.

Будівництво спірних приміщень зроблено відповідно до усіх будівельних норм. Відповідно до обслідування та оцінки технічного стану будівельних конструкцій нежитлових приміщень АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, яке зроблено в листопаді 2011 року ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут» (ліцензія серії АВ № 558538, строк дії з 22 вересня 2010 року по 22 вересня 2015 року) встановлено, що технічний стан будівельних конструкцій нежитлових приміщень нормальний та відноситься до категорії К-1. Будівлі та споруди придатні для подальшої експлуатації.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.

Таким чином, за загальним правилом особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Визнаючи право власності на самочинне будівництво, суд першої інстанції посилався на те, що права інших осіб ніяк не порушуються, однак через незаконне будівництво по АДРЕСА_1 у дворі відбувається постійне скупчення сторонніх людей, автотранспортних засобів, які блокують прохід подвір'ям, утрудняють пересування і що їх двір перетворився на вокзал, а діти більше не мають можливості безпечно гуляти у дворі.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків апеляційного суду, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.М. Ситнік О.В. Ступак