Справа № 136/374/17 Провадження № 22-ц/772/1654/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»на заочне рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року,

встановила:

У березні 2017 року позивач ПАТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилається на те, що, що 16.03.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № б/н, за яким позичальник отримала кредит в розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, станом на 31.01.2017 року в неї перед банком утворилася заборгованість у розмірі 29 038,76 грн., з них: 1 913,18 грн. заборгованість за кредитом, 21 971,15 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 295,44 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 ОСОБА_3 і правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1 358,99 грн. штраф (відсоткова складова), яку позивач просив стягнути на його користь із відповідача.

Заочним рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року позов ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за договором № б/н від 16.03.2007 року станом на 31.01.2017 року в розмірі 4 318(чотири тисячі триста вісімнадцять) грн. 13 коп., з них: 1 913,18грн. - заборгованість за кредитом, 2 404,95грн. заборгованість за процентами за користування кредитом. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати у вигляді судового збору в сумі 237(двісті тридцять сім) грн. 92 коп. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач у справі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду першої інстанції змінити в частині зменшення нарахованих відсотків та відмови у стягненні штрафів, пені (комісії), задовольнивши позов в цій частині в повному обсязі, а в іншій частині рішення залишити без змін. Посилається на неповне зясування обставин що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суду апеляційної інстанції представник скаржника позивача у справі ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_4 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідач у справі ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала та заперечила проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просила рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, що16.03.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобовязався надати відповідачу кредит в сумі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Банк свої зобовязання перед позичальником за кредитним договором виконав в повному обсязі, що підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с. 47-48).

Відповідач ОСОБА_2 припинила виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у звязку із чим, станом на 31.01.2017 року в неї виникла заборгованість, яка за розрахунками ПАТ КБ "ПриватБанк" становить 29 038,76 грн., з них: 1 913,18 грн. заборгованість за кредитом, 21 971,15 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 295,44 грн. заборгованість за пенею а також штрафи відповідно до пункту 8.6 ОСОБА_3 і правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1 358,99 грн. штраф (відсоткова складова).

Із заяви ОСОБА_2 від 16.03.2007 року слідує, що вказана заява разом з Умовами та ОСОБА_5 надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг.

Надані позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_5 банківського обслуговування не містять підпису позичальника, будь яких доказів, які б підтверджували, що саме із цими Умовами і ОСОБА_5 ознайомлений позичальник підписуючи заяву, в матеріалах справи немає, а відтак місцевий суд вважає, що їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Такий висновок місцевого суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 22.03.2017 року у справі № 6-2320цс16.

Відповідно до статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виходячи із зазначеного суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимога ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з позичальника пені, а також штрафів, що визначені пунктом 8.6 ОСОБА_3 і ОСОБА_5 надання банківського банківських послуг є безпідставною, оскільки вони не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, що порушення зобовязання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Колегія суддів переконана, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. Вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 1 913,18 грн., ґрунтується на вимогах закону, а відтак за відсутності будь яких заперечень з боку відповідача, підлягає задоволенню в повному обсязі.

Разом з тим, як встановлено судом та вбачається з розрахунку наданого позивачем (а.с. 46), процентна ставка за користування кредитом була змінена, в порядку визначеному Умовами та ОСОБА_5 банківського обслуговування (пункт 5.3), а саме: 01.09.2014 року до 34,8 %, а 01.04.2015 року до 43,20 %. Проте, в матеріалах справи відсутні докази щодо домовленості сторін з приводу зміни процентної ставки за користування кредитом.

Оскільки зміна банком розміру процентної ставки за кредитним договором було зроблено в односторонньому порядку, відповідно до пункту 5.3 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 банківського обслуговування, який згідно частини третьої статті 10561 ЦК України слід вважати нікчемним, місцевий суд дійшов правильного та цілком обґрунтованого висновку про те, що з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за процентами виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 36 %. Таким чином правильним є висновок суду про те, що з відповідача станом на 31.01.2017 року підлягають стягненню проценти за користування кредитом в сумі 2 404,95 грн. (718,26грн. + 1 691,25 грн. 4,56 грн. (сплачені 28.04.2015 року), з них: 718,26 грн. розмір процентів нарахованих банком з моменту укладення договору по 31.08.2014 року, а 1 691,25 грн. розмір процентів, що підлягають стягнення за ставкою 36 % за період з 01.09.2014 року по 31.01.2017 року:

- з 01.09.2014 року по 31.01.2017 року (884 дні прострочення) * 1 913,18 грн. (заборгованість) * 36 % (річна процентна ставка) / 360 (кількість днів в році, яка визначена за домовленістю сторін при укладенні договору) = 1 691,25 грн.

З огляду на зазначене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення предявленого банком позову про стягнення з відповідача 4 318,13 грн., з них: 1 913,18грн. - заборгованість за кредитом, 2 404,95грн. заборгованість за процентами, а в решті позову відмовив за необґрунтованістю.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд першої інстанції керуючись нормами статті 88 ЦПК України, вірно виходив з того, що позивач сплатив судовий збір в сумі 1 600,00 грн., а тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених позивачем судових витрат пропорційно до суми задоволених позовних вимог в сумі 237,92 грн. (1 600,00 грн. * 4 318,13грн. / 29 038,76грн.).

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції неповно досліджено умови заяви (договору кредиту), а також ОСОБА_3 та ОСОБА_5 надання банківських послуг, які разом складають кредитний договір, проведений судом розрахунок не є належним доказом та належним чином повідомлення відповідача про збільшення відсоткової ставки, є безпідставними, оскільки в рішенні суду наявний детальний аналіз змісту укладеного між сторонами кредитного договору, його відповідність діючому законодавству, а проведений судом розрахунок є правильним та позивачем належним чином не спростований, належних доказів отримання (інформування) відповідачем повідомлення про збільшення відсоткової ставки суду також не надано.

Таким чином доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та переконана, що доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі справедливим та законним рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду у даній справі прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невірну правову оцінку обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_6

Судді : /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

Згідно з оригіналом: