Справа№592/6026/16-ц
Провадження №2/592/89/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Сум в складі головуючого Костенко В.Г., за участю секретаря судового засідання Антуфьєвої В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Сумської міської ради, Управління державної міграційної служби України в Сумській області про визнання частково недійсними наказу, свідоцтва і договору дарування та вселення, визначення порядку користування і поновлення реєстрації місця проживання, та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житлом

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що перебував у шлюбі з ОСОБА_3 з 1984 року по 1989 рік та проживав за адресою у ІНФОРМАЦІЯ_1, (колишня Крупської)АДРЕСА_1. У 1997-2000 роках відбував покарання. Потім вертався додому, але дружина його не пустила. У 2004 році ОСОБА_3 приватизувала квартиру без його згоди. У 2008 році вона подарувала квартиру ОСОБА_2. Позивач вважає, що має право на квартиру, а тому просить визнати незаконним та скасувати наказ департаменту комунальної власності Сумської міської ради від 27.10.2004 року №1478 про передачу у власність ОСОБА_3 вказаної квартири, свідоцтво про право власності на цю квартиру, визнати недійсним договір дарування квартири, змінити умови договору найму квартири, вселити у квартиру та зобовязати Управління державної міграційної служби України в Сумській області поновити реєстрацію у квартирі.

В судовому засіданні позивач та його представники заявлені вимоги підтримали. Позивач казав, що бажав повернутися у квартиру, але ОСОБА_3 його залякувала, наймала чоловіків, які його били тощо. Втім доказів таких фатів не має до міліції не звертався.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_2, не визнаючи основний позов звернулися з зустрічним позовом, вимоги мотивують тим, що у 1994 році ОСОБА_1 забрав свої речі і виселився з квартири на інше місце проживання. До 2001 року про нього не було вістей, тому ОСОБА_3 зверталася до суду для визнання безвісно відсутнім. Вважали, що прав ОСОБА_1 не порушили, а він втратив право користування квартирою, через відсутність без поважних причин. Тому просили визнати його таким, що втратив право користування житлом.

В судовому засідання відповідачка ОСОБА_3 вказала, що ОСОБА_1 пішов до іншої жінки у 1994 році. З того часу самостійно утримувала житло, оплачувала послуги, робила ремонт тощо. Появився ОСОБА_1 у будинку лише у 2015 році. За увесь час він не намагався вселитися до квартири.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, підтримав заявлений зустрічний позов. Вважав, що позивачем за основним позовом пропущений строк позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що основний позов ОСОБА_1 не обґрунтований і не підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_3 і ОСОБА_2 обґрунтований і підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач за основним позовом, ОСОБА_1, перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 з 22.04.1984 року по 15.05.1989 року.

ОСОБА_1, з 30.01.1976 року, а відповідачка, ОСОБА_3, з 11.05.1985 року, проживали і були зареєстровані за адресою у ІНФОРМАЦІЯ_1, (колишня Крупської)АДРЕСА_1.

З 1994 року ОСОБА_1, самостійно без поважних причин виїхав з зазначеної квартири.

02.10.2001 року Ковпаківським районним судом м.Суми ухвалено рішення у справі за заявою ОСОБА_3 про визнання безвісно відсутнім, справа №2-3004/2001 року. Рішенням заяву задоволено, ОСОБА_1 визнано безвісно відсутнім з 01.02.1994 року.

20.03.2002 року Ковпаківським районним судом м.Суми ухвалено рішення у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення, справа №2-3004/2001 року. Рішенням суду скасовано попереднє рішення суду від 02.10.2001 року про визнання ОСОБА_1 безвісно відсутнім.

06.10.2004 року відповідачка ОСОБА_3 звернулася до Сумської міської ради з заявою про приватизацією квартири за адресою у м.Суми, вул. Андрія Реути, (колишня Крупської)АДРЕСА_1.

27.10.2004 року Наказом Департаменту комунальної власності Сумської міської ради №1478 вирішено передати ОСОБА_3 у власність спірну квартиру у порядку приватизації. 18.11.2004 року Сумською міською ради видане їй відповідне свідоцтво про право власності. На час приватизації відповідачка була зареєстрована сама у зазначеній квартирі.

12.06.2008 року ОСОБА_3 подарувала зазначену квартиру ОСОБА_2.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 з моменту виселення з квартири не вселявся знов до квартири, не ніс витрати по її утриманню, не оплачував комунальні послуги, не ремонтував тощо.

Свідок ОСОБА_4, брат позивача за основним позовом, пояснив, що сам вселився в будинок у 1986 році. ОСОБА_1 виїжджав з будинку до іншої жінки у с.Терни. Приблизно з 2014 року і по теперішній час брат живе у його квартирі. Підтвердив, що ОСОБА_3 робила ремонт у квартирі. Також вказав, що вона не пускає брата у квартиру.

Свідок ОСОБА_5, батько відповідача за основним позовом, ОСОБА_2, пояснив, що з 1993 року знає ОСОБА_3. Особисто проживав у спірній квартирі приблизно у період 2004-2006 роках. ОСОБА_1 у квартирі не появлявся та зявився лише приблизно у 2015 році. ОСОБА_3 не чинила перешкод у проживанні ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_6, сусідка з будинку №5 по вул. Андрія Реути у м.Суми, пояснила, що до 1996 року і з 2004 року приживала і проживає за зазначеною адресою. З того часу знає ОСОБА_3. ОСОБА_1 став проживати у будинку з 2015 року. Про конфлікт між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 їй нічого не відомо. У період з 2004 року ОСОБА_1 жодного разу не намагався вселитися до квартири де живе ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_7, сусід з будинку №9 по вул. Андрія Реути у м.Суми, пояснив, що постійно проживає в будинку з 1991 року. Позивача за основним позовом ОСОБА_1 знає з дитинства. Відповідачка проживала разом з позивачем приблизно до 1993 року. Після того він десь пропав. Зустрічав його у місті на вулиці приблизно у 1995-1997 роках. Приблизно з 2015 року ОСОБА_1 живе у квартирі, яку займає його брат.

Свідок ОСОБА_8, сусідка з будинку №6 по вул. Андрія Реути у м.Суми, пояснила, що з 2003 року постійно живе у будинку. Тоді познайомилася з відповідачкою ОСОБА_3, яка живе у будинку №7. З ОСОБА_1 познайомилася з приблизно у 2014 році, як він став проживати у будинку №7 у іншій квартирі.

Свідок ОСОБА_2, мати відповідача ОСОБА_2 та племінниця ОСОБА_3, пояснила, що приблизно з 1994 року ОСОБА_1 не проживав у будинку. З того часу особисто допомагала відповідачці утримувати будинок та оплачувати опалення. Особисто жила у будинку у 2005 році. Приблизно у 2015 році позивач оселився у квартирі свого брата.

Лише свідок ОСОБА_4 зазначив, що відповідачка чинила брату перешкоди у користуванні житлом. Втім до таких показів суд ставиться критично, оскільки вони суперечать іншим доказам, є неконкретними без наведення якихось точних обставин. Сам ОСОБА_1 не зазначав конкретних випадків і фактів створення йому перешкод. Відповідно свідок таких фактів не наводив. Покази не підтверджуються, або логічно не повязаються з іншими доказами.

З встановлених фактів вбачається, що спірні правовідносини врегульовані ст.ст. 9, 10, 61, 63, 64, 65-1, 66, 67, 68, 72 ЖК України, ст.ст. 2, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до зазначених положень закону наймач жилого приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду зобов'язаний щомісячно своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до ст.ст. 2, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З огляду на визначені законом на права і обовязки квартиронаймача житла у державному житловому фонді ОСОБА_1 міг би дізнатися про приватизацію квартири ОСОБА_3 своєчасно, ще у 2004 році, або у більш розумній строк ніж час подачі позову у 2016 році. Більше того у разі проживання у квартирі, без нього не відбулося приватизації житла. Натомість з встановлених фактів вбачається, що позивач за основним позовом байдуже ставився до своїх прав і обовязків щодо користування спірною квартирою та оплати за користування нею.

З встановлених фатів і наданих доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_3, як єдиний мешканець квартири могла її приватизувати.

Всупереч положенням ст.ст. 59-60 ЦПК України позивач не надав належних і переконливих доказів на підтвердження поважності тривалої відсутності у спірній квартирі. Він не надав доказів на підтвердження поважності пропуску строку позовної давності тощо.

Тому у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

У паспорті ОСОБА_1 залишилася відмітка про реєстрацію у спірній квартирі, що певним чином може створювати незручності у користуванні квартирою. ОСОБА_1 може використовувати свій паспорт у відносинах з необмеженим колом осіб зазначаючи що має право на зазначену спірну квартиру тощо. Тому ураховуючи встановлені вище факти та викладені положення закону ОСОБА_1 слід визнати таким, що втратив право користування житлом. Такий спосіб захисту прав позивачів є цілком прийнятним і достатнім для захисту.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_3 відшкодування витрат за сплату судового збору за подачу зустрічного позову. При відкриття провадження ОСОБА_1В було відстрочено сплату судового збору, але не більше до ухвалення рішення суду. Потім він уточнив позовні вимоги і збільшив вимоги до пяти немайнових позовів, які не підлягають оцінці. При цьому судовий збір він не сплачував. Тому з позивача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 2756 грн., за ставкою на день подачі позову до суду(551,2х5)

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_3 і ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом за адресою у м.Суми, вул. Андрія Реути, (колишня Крупської)АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2756 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 відшкодування витрат у сумі 551 грн. 20 коп..

Рішення суду може бути оскаржено до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Ковпаківський районний суд м. Сум шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду. Особою, яка була відсутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в десятиденний строк з моменту отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 12.06.2017 року.

Суддя В.Г. Костенко