справа №619/955/17
провадження №2/619/751/17
РІШЕННЯ

іменем України

13 червня 2017 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області

у складі головуючого - судді Болибок Є.А.

за участю: секретаря судового засідання Молотко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, треті особи: головний державний виконавець Дергачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання виконавчого напису нотаріуса недійсним та таким, що не підлягає виконанню,

встановив

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Надра», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, треті особи: головний державний виконавець Дергачівського РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису від 28.03.2014 року №119, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 27.07.2006 року між ним та ВАТ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ» «Надра») було укладено кредитний договір №6/4/2006/840-К/1002, згідно умов якого останній надав йому кредит на придбання автомобілю «Skoda Super B», 2006 року випуску, чорного кольору, заводський номер К.ТМBDL23U76B047705, реєстраційний номер НОМЕР_1, у сумі 24670, 00 доларів США зі сплатою 9 % відсотків річних за користування кредитом строком до 20.06.2012 року. Крім того 27.07.2006 року між ВАТ КБ «Надра», ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договори поруки (№6/4/2006/840-П/1003), за якими останні поручились перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору №6/4/2006/840-К/1002. Також 27.07.2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ» «Надра», та ОСОБА_1 було укладено договір застави №6/4/2006/980-З/1004 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за яким ОСОБА_1 (заставодатель) передав у заставу ВАТ КБ «Надра» (заставодержателю) вищезазначений автомобіль (предмет застави), який належав заставодателю на праві власності. 28.03.2014 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 вчинила виконавчий напис за №119. Яким запропонувала звернути стягнення на вказаний предмет застави - автомобіль «Skoda Super B», реєстраційний номер НОМЕР_1, який на праві власності належить ОСОБА_1, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна, задовольнити вимоги ПАТ «КБ «Надра» у розмірі: основний борг - 19496,21 доларів США; сума заборгованості по відсоткам - 10094,35 доларів США; комісія - 43860,30 гривень; пеня 979008,30 гривень; штраф - 19718,73 гривень; що всього становить у гривневому еквіваленті 1363650,99 гривень. Витрати, повязані із вчиненням виконавчого напису 1700,00 гривень. Всього в гривневому еквіваленті, з урахуванням витрат, повязаних із вчиненням виконавчого напису нотаріусу 1365350,99 гривень. ОСОБА_1 вважає, що вказаний виконавчий напис не підлягає виконанню, з огляду на таке: належне виконання кредитного договору №6/4/2006/840-К/1002 було обумовлене сплатою позичальником ОСОБА_1 періодичних щомісячних платежів. Останній платіж за вказаним договором був здійснений ОСОБА_1 15.03.2008 року. Згідно пункту 4.1. договору застави №6/4/2006/980-3/1004 від 27.07.2006 року і порушенні заставодавцем умов кредитного договору щодо строків виконання зобовязання, у заставодержателя виникає право на задоволення вимог, забезпеченого заставою, за рахунок предмета застави. При цьому, пунктом 3.3. кредитного договору №6/4/2006/840-К/1002 встановлено, що позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені п.п. 1.3.1., 1.3.2. цього договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок №0601 МФ0351834 мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 505,00 доларів США. Позичальник вносить черговий мінімально платіж, визначений у п. 3.3.2. цього договору, щомісячно до 20 числа поточного місяця. Отже, право банку (заставодержателя) на вимогу щодо звернення стягнення предмет застави виникло у квітні 2008 року після несплати 20 числа чергового платежу кредитним договором, та саме з цього часу почав спливати строк заявлення відповідної вимоги. Відповідно до ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 №3425-Х (далі за текстом Закон №3425-ХІІ) нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Як зазначалось вище, виконавчий напис було вчинено 28.03.2014 року. Таким чином, стягнення було проведено з порушенням встановленого статтею 88 Закону №3425-ХІІ трирічного строку з моменту виникнення права вимоги. У виконавчому написі зазначено, що стягнення проводиться за сім років три місяці десять днів, а саме з 27.07.2006 року по 06.11.2013 року. При цьому, за змістом договору застави №6/4/2006/980-3/1004 від 27.07.2006 року (термін «зобовязання» розділу «визначення термінів» у взаємозвязку з п. 1.1.) ним було забезпечено виконання зобовязання заставодавця по кредитному договору №6/4/2006/840-К/1002, зокрема повернути кредит до 20.06.2012 року. Згідно підпункту 3.3.4. кредитного договору №6/4/2006/840-К/1002 кінцевий термін повергнення кредиту - 20.07.2012 року. Отже, виконавчий напис було також вчинено з порушенням вимоги, передбаченої ст.88 Закону №3425-ХІІ, щодо безспірності заборгованості. Нарешті пунктом 4.4. Договору застави №6/4/2006/980-З/1004 від 27.07.2006 року встановлено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється згідно з чинним законодавством. Згідно із ч.1 ст.590 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. У ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, наведено вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах: відступлення обтяжувану права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери. Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено. Згідно із ч.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів і реєстрацію обтяжень» є спеціальними відносно Закону України «Про заставу». Пункт 5 ч.1 ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів реєстрацію обтяжень», яким передбачено позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса було доповнено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року. У пункті 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» зазначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Отже, положення Закону України «Про заставу» у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до спірних правовідносин як такі, що суперечать нормам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. На момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент укладення кредитного договору та договору застави (27 липня 2006 року) у ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не було передбачено такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, а тому вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 виконавчий напис за №119 не може підлягати виконанню. Відповідна правова позиція викладена в ряді постанов Верховного Суду України, зокрема у постановах від 03.10.2012 року (справа №6-70цс12) та від 09.07.2014 року (справа №6-89цс14).

Відповідач приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 подала до суду письмові заперечення, в яких вказала, що вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав: позивачем визначено процесуальний статус нотаріуса як відповідача, з чим погодитись категорично неможливо, з огляду на наступне: на залучення її в якості співвідповідача в даній справі є таким, що прямо суперечить диспозитивності та процесуальному статусу відповідача, оскільки нотаріус не є стороною правовідношень, на підставі яких виникли взаємні зобовязання сторін, а тільки здійснив нотаріальну дію, яка полягала у вчиненні виконавчого напису, тобто дію, за результатами якою були змінені права боржника та кредитора. Необхідно зауважити, що Пленум Верховного Суду України своєю Постановою №2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» з подальшими змінами зазначив, що справи щодо оспорювання виконавчого напису нотаріуса розглядаються в позовному провадженні, позивачем в якому є боржник, а відповідачем - кредитор. Така ж позиція закріплена в пункті шостому Узагальнень судової практики з розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 7 лютого 2014 року, в якому зазначено, що відповідно до п. 16 Постанови ВССУ №3, спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого виконавчим написом, вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Отже, справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Вищенаведений висновок Пленуму ВСУ прямо закріплений в частині 12 статті 110 Цивільного процесуального кодексу України, яка передбачає, що в порядку цивільного судочинства розглядаються позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про звернення стягнутого за виконавчим написом нотаріуса. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Інакше кажучи, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Тобто аналізуючи наведене можна зробити висновок, що нотаріус, яким був вчинений виконавчий напис, може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено право суду самостійно змінити процесуальний статус особи. Але, суд, відповідно до ст.33 ЦПК України, за клопотанням позивача зобовязаний змінити неналежного відповідача на належного. Розяснення вищих судів та усталена судова практика виходить з того, що належним правовим статусом нотаріуса у таких справах, як дана, є третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача. Недодержання судами нижчих інстанцій такої правової позиції може призвести до скасування судових рішень в апеляційному чи касаційному порядку як постановлених з порушенням норм процесуального права. Аналогічна позиція відображена у висновку науково-правової експертизи з питання нотаріусом під час вчинення виконавчого напису безспірності заборгованості, початку перебігу строку вчинення виконавчого напису та способу і субєктного складу справи щодо його оскарження в суді, Інститутом держави і права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України №126/581 від 12 12.2016 року. Пленум Верховного Суду України своєю чинною наразі Постановою №2 від 31.01.1992 року «Про судову практику справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31.01.1992 року з подальшими змінами розяснив судам, що в справах щодо оспорювання виконавчого напису боржник може оспорити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому напису. При безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Позивач лише вказує в позовній заяві, що розмір заборгованості перед банком є спірним, але не обґрунтовує відсутності заборгованості або наявності боргу в меншому розмірі, не вказує сум, які ним були сплачені, не підтверджує факт погашення заборгованості жодними документами, тобто ніяк не спростовує розміру заборгованості, вказаного у виконавчому написі. Таким чином, предметом спору в цій справі є не дійсний розмір його боргу перед кредитором або відсутність такого, а дотримання нотаріусом формальностей, передбачених законодавством при вчиненні виконавчого напису. Але помилки при виконанні таких формальностей, навіть якщо б вони і були припущені нотаріусом, за змістом вищенаведеної Постанови не можуть бути самі по собі підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Такою підставою, як розяснив Верховний суд, може бути тільки встановлений судом факт відсутності боргу або менший розмір його. Таким чином, тільки один той факт, що позивач не заперечує існування реального боргу, вказаного у виконавчому написі, є підставою для відмови в позові. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.58 ЦПК України суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 119 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач повинен зазначати докази, що підтверджують кожну обставину, на яку він посилається, або вказати наявність підстав для звільнення від доказування. Надані позивачем докази та аргументи не підтверджують порушень чинного законодавства з боку нотаріуса.

Представник відповідача ПАТ КБ «Надра» подав до суду письмові заперечення, в яких вказав, що вважає позовні вимоги заявлені позивачем, незаконними, необґрунтованими та надуманими з огляду на наступне: 27.07.2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №6/4/2006/840-К/1002 за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 24670 доларів США на строк до 20.07.2012 року зі сплатою 9% річних за користування кредитом, а позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки на умовах, встановлених зазначеним договором. З метою забезпечення виконання вимог за кредитним договором №6/4/2006/840-К/1002 від 27.07.2006 року, між сторонами 27.07.2006 року було укладено договір застави №6/2006/980-З/1004 за яким ОСОБА_1 передав у заставу банку транспортний засіб- автомобіль «Skoda Super В», 2006 року випуску, р/н НОМЕР_1, який належить йому праві власності. У звязку з систематичним порушенням позичальником взятих на себе зобовязань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, 28.03.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 вчинено виконавчий напис щодо звернення стягнення на автомобіль марки автомобіль «Skoda Super В», 2006 року випуску, р/н АХ8111AM. 29.07.2014 року головним державним виконавцем Дергачівського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції в Харківській області винесено постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №1196 від 28.03.2014 року, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та про розшук майна боржника. В позовній заяві позивач стверджує, що право банку (заставодержателя) на вимогу щодо звернення стягнення на предмет застави виникло у квітні 2008 року, коли позичальником було здійснено останній платіж за договором, а тому нотаріус вчинив виконавчий напис з порушенням ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат», оскільки, на думку позивача, з дня виникнення права вимоги минуло більше 3 років. Однак, зазначені доводи позивача не ґрунтуються на нормах закону, є безпідставними та такими, що спростовуються наступними доказами. Як вбачається з матеріалів, доданих до позовної заяви, виконавчий напис було вчинено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 28.03.2014 року, тобто спірні правовідносини між сторонами виникли саме з цього часу, а не з дати здійснення останнього платежу за договором, як помилково зазначено позивачем. Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який є спеціальним та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, одним з позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження є реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Стаття 87 Закону України «Про нотаріат» визначає загальне правило про вчинення виконавчих написів на документах, які встановлюють заборгованість. Частина 2 ст.87 Закону «Про нотаріат» встановлює, що «перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України». Постановою КМУ від 29.06.1999 року №1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, згідно з яким виконавчі написи вчиняються на нотаріально посвідчених угодах, які передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також, право звернення стягнення на заставлене майно. Договором застави №6/4/2006/980-3/1004 від 27.07.2006 року передбачено безумовне та безспірне право заставодержателя (банку) у випадку невиконання забезпеченого заставою зобовязання або його частини, одержати задоволення своїх вимог з вартості предмета застави переважно перед іншими кредиторами заставодавця. Крім того, відповідно до п.2.1.3 договору застави у випадку невиконання чи неналежного виконання заставодавцем своїх зобовязань за кредитним договором, заставодержатель має право задовольнити свої майнові вимоги за рахунок предмета застави в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення, враховуючи суму кредиту, відсотків за користування ним, інших платежів, передбачених кредитним договором, а також, інших витрат, повязаних зі зверненням стягнення на предмет застави. На підставі п.п. 4.2.3, 4.2.4 кредитного договору №6/4/2006/840-К/1002 від 27.07.2006 року та розділу 4 договору застави №6/4/2006/980-3/1004, банк, користуючись своїм правом на дострокове повернення кредиту за вимогою банку, визнав термін повернення кредиту таким, що настав та вимагав від позичальника дострокового виконання всіх боргових зобовязань за кредитним договором, у звязку з чим 25.11.2013 року направив на адресу позичальника письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором №6/4/2006/840-К/1002 від 27.07.2006 року. (п. 8.4 кредитного договору). При цьому, повідомивши позичальника, що термін дострокового повернення кредиту вважається таким, що настав, а сплата заборгованості за кредитом обовязковою до повернення в повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати відправлення письмової вимоги. Зазначений строк сплив 25.12.2013 року, в звязку з чим з 26.12.2013 року у позивача виникла безспірна прострочена заборгованість зі сплати всієї суми кредиту у повному обсязі, що надало банку право звернути стягнення на майно, передане йому в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором на всю суму заборгованості. У звязку з невиконанням позичальником письмової вимоги про усунення порушень за договором №6/4/2006/840-К/1002 від 27.07.2006 року, 28.03.2014 року приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 була подана заява вчинення виконавчого напису та документи кредитної справи, відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, а саме - оригінал договору застави, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязання, а саме - копія письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором №6/4/2006/840-К/1002 від 27.07.2006 (вих. №1324 від 25.11.2013). Відповідно глави 16 п. 2.3 до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення звязку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Таким чином, виконавчий напис вчинено у повній відповідності з діючим законодавством України, отже, доводи позивача, викладені в позовній заяві, направлені на зникнення від цивільно-правової відповідальності за невиконання умов кредитного договору.

У судове засідання відповідач приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 не зявилася, подала до суду заяву, в якій заперечувала проти задоволення позову, справу просила розглядати у її відсутність.

У судове засідання представник відповідача ПАТ КБ «Надра» не зявилася, подала до суду заяву, в якій заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, з підстав, викладених у письмових запереченнях, справу просила розглядати у її відсутність.

У судове засідання третя особа головний державний виконавець Дергачівського РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_7 не зявилася, начальник відділу ОСОБА_8 подав до суду заяву, в якій справу просив розглядати у відсутність представника відділу.

У судове засідання третя особа ОСОБА_4 не з'явилась, про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином.

У судове засідання третя особа ОСОБА_5 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

У судову засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, подав до суду заяву, в якійпросив позов задовольнити в повному обсязі, з підстав, які зазначені у позовній заяві.

Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

27 липня 2006 року ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1уклали кредитний договір №6/4/2006/840-К/1002, згідно умов якого останній надав йому кредит на придбання автомобілю «Skoda Super B», 2006 року випуску, чорного кольору, заводський номер К.ТМBDL23U76B047705, реєстраційний номер НОМЕР_1, у сумі 24670,00 доларів США зі сплатою 9% відсотків річних за користування кредитом строком до 20.06.2012 року.

Відповідно до договорів від 27.07.2006 року між ВАТ КБ «Надра», ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договори поруки (№6/4/2006/840-П/1003), за якими останні поручились перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору №6/4/2006/840-К/1002.

27.07.2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ» «Надра», та ОСОБА_1 було укладено договір застави №6/4/2006/980-З/1004 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за яким ОСОБА_1 (заставодатель) передав у заставу ВАТ КБ «Надра» (заставодержателю) автомобіль «Skoda Super В», 2006 року випуску, р/н НОМЕР_1 (предмет застави), який належав заставодателю на праві власності.

28.03.2014 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 вчинила виконавчий напис за №1196. Яким запропонувала звернути стягнення на рухоме майно автомобіль марка «Skoda Super B», рік випуску 2006, колір чорний, заводський номер кузова K.TMBDL23U76B047705 Ш., р/н НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна, задовольнити вимоги ПАТ «КБ «Надра» у розмірі: основний борг - 19496,21 доларів США; сума заборгованості по відсоткам - 10094,35 доларів США; комісія - 43860,30 гривень; пеня 979008,30 гривень; штраф - 19718,73 гривень; що всього становить у гривневому еквіваленті 1363650,99 гривень. Витрати, повязані із вчиненням виконавчого напису - 1700,00 гривень. Всього в гривневому еквіваленті, з урахуванням витрат, повязаних із вчиненням виконавчого напису нотаріусу - 1365350,99 гривен. Строк, за який провадиться стягнення, з 27.07.2006 року по 06.11.2013 року.

Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних мотивів.

Згідно із ч.1 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Частина 3 ст.6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, наведено вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме:

передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом;

продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах;

відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги;

переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери.

Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено.

Згідно із ч.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальними відносно Закону України «Про заставу».

Пункт 5 ч.1 ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яким передбачено позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса було доповнено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

У пункті 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» зазначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Отже, положення Закону України «Про заставу» у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до спірних правовідносин як такі, що суперечать нормам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вчинення виконавчого напису нотаріусом регулюється статтями 87, 88 Закону України «Про нотаріат» №3425-XII від 02 вересня 1993 року, постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, який набрав чинності 07.03.2012 року.

Судом установлено, що на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент укладення кредитного договору (27 липня 2006) у ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не було передбачено такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, а тому вчинений виконавчий напис нотаріуса не може підлягати виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України у постанові №6-89цс14 від 09 липня 2014 року зазначив, що Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» № 1255-ІV є спеціальним Законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна, у звязку з чим Закон України «Про заставу» та ст. 590 ЦК України підлягає застосуванню лише в частині, що йому не суперечить. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, чинній до внесення змін згідно із Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг») звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому Законом, або в позасудовому порядку. Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом у зазначеній редакції не передбачалось.

При цьому суд відмічає наступне.

Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа.

Отже, справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів.

Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Інакше кажучи, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Рішення у таких справах фактично жодним чином не впливають на нотаріусів.

Щодо вимоги про визнання недійсним виконавчого напису.

Статтею 9 Закону «Про нотаріат» №3425-XII від 02 вересня 1993 року передбачається, що нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених цією статтею правил, є недійсними. Однак конструкція «є недійсними» щодо нотаріальної дії є некоректною і може зумовити виникнення ще однієї нової категорії позовів.

Позовна вимога щодо визнання виконавчого напису недійсним не відповідає нормам цивільного та цивільно-процесуального законодавства України виходячи з такого.

Виконавчий напис не є правочином. Згідно з вимогами ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно зі ст.215 ЦК поняття недійсності застосовується до правочинів.

Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та примусового виконання рішень інших органів. Відповідно до зазначеного Закону одним із виконавчих документів є виконавчий напис нотаріуса, який підлягає примусовому виконанню державною виконавчою службою.

Як бачимо, вчинення нотаріусом виконавчого напису є окремим, самостійним способом захисту цивільних прав серед інших способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених главою 3 розділу 1 ЦК України.

Отже, виконавчий напис у розумінні ЦК України не є правочином, недійсність якого може бути встановлена судом, а тому він може бути визнаний лише таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином боржник може захищати свої права шляхом предявлення вимог, зокрема, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (повністю або частково).

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ухвалив

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати виконавчий напис від 28 березня 2014 року, зареєстрований в реєстрі №1196, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, таким, що не підлягає виконанню.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах Апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є. А. Болибок