Провадження № 2/161/455/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

16 червня 2017 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

при секретарі Заболотько Д.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, що оспорюється,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 свій позов мотивує тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 з 15 серпня 2003 року, під час шлюбу вони придбали квартиру , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , гараж в гаражному кооперативі «Шляховик» НОМЕР_1, який заходиться за адресою : АДРЕСА_3, та автомобіль марки «Audi А4», реєстраційний номер НОМЕР_2 , колір синій, 1999 року випуску, та інше майно. Вона та відповідач, тимчасово, перебуваючи на заробітках, проживають у Португалії. Вищевказана квартира , гараж, та автомобіль зареєстровані за відповідачем. Даний автомобіль придбаний в Португалії, на ім'я відповідача, там же експлуатується та має Португальську державну реєстрацію . У зв'язку з суперечками та конфліктами, вони, вирішили розірвати шлюб. Бажаючи в добровільному порядку провести розподіл основного спільно нажитого майна, сторони 03 листопада 2015 року уклали правочин про розподіл квартири, гаража та автомобіля, який посвідчено консульською установою України в Португальській республіці. Згідно цього правочину у власність відповідача ОСОБА_3 відходить гараж НОМЕР_1, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, в гаражному кооперативі «Шляховик»; автомобіль марки «Audi А4», номер НОМЕР_2, колір синій, 1999 року випуску. У її власність передається квартира АДРЕСА_1 після сплати компенсації в розмірі 10000 (десять тисяч ) євро . В порядку виконання своїх зобов'язань за укладеним правочином, вона , 22 листопада 2015 року, сплатила відповідачу, грошову компенсацію в сумі 2100 (дві тисячі сто) євро, про що свідчить власноручно написана відповідачем розписка. Разом з тим, оспорюючи право власності позивача на дану квартиру, відповідач 29 грудня 2015 року оформив нотаріально завірену заяву про відкликання свого підпису у правочині про розподіл спільного майна подружжя від 03.11.2015 року. Заява відповідача від 29.12.2015 року є свідченням того , що останній не визнає право власності ОСОБА_2 на кв.АДРЕСА_1. Способом захисту порушеного права відповідно до положень ст. 16 ЦК України, в тому числі, є визнання права.

Посилаючись на наведене, згідно заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить суд припинити право власності відповідача ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1; визнати за нею, ОСОБА_2, право власності на квартиру АДРЕСА_1; стягнути в користь відповідача ОСОБА_3 грошову компенсацію за належну йому частку в квартирі АДРЕСА_1 в сумі 233432,39 грн., яка внесена позивачем ОСОБА_2 17 червня 2017 року на депозит.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки. Крім того, відповідач був повідомлений через прессу (газета «Волинь-нова», 13 червня 2017 року, №62). Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи по наявних доказах, відповідно до вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається особою на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

З копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 від 15 серпня 2003 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Луцького міського управління юстиції Волинської області вбачається, що ОСОБА_2. та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 15 серпня 2003року (а.с.4), шлюб на час розгляду справи не розірвано.

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторони придбали майно, в тому числі: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продажу квартири від 30 березня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі №462 , посвідченого Четверговою Є.О., приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області; гараж в гаражному кооперативі «Шляховик» НОМЕР_1, який заходиться за адресою: АДРЕСА_3, та автомобіль марки «Audi А4», реєстраційний номер НОМЕР_2 , колір синій, 1999 року випуску, та інше майно.

Судом встановлено, що дану квартиру за вищевказаною адресою придбано за спільні кошти сторін, під час перебування у шлюбі, вартість майна, зазначена позивачем, відповідачем ОСОБА_3 не оспорюється.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Статтею 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як слідує із роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що сторони дійшли згоди, бажаючи в добровільному порядку провести розподіл основного спільно нажитого майна, 03 листопада 2015 року, ОСОБА_2. та ОСОБА_3 уклали правочин ( у формі заяви) про розподіл квартири, гаража та автомобіля, який посвідчено консульською установою України в Португальській республіці.

Укладеним правочином позивач та відповідач домовилися наступним чином розділити спільно нажите майно. У власність відповідача ОСОБА_3 відходить

гараж НОМЕР_1, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, в гаражному кооперативі «Шляховик»; автомобіль марки «Audi А4», номер НОМЕР_2, колір синій, 1999 року випуску. У власність позивача ОСОБА_2 відходить :

квартира АДРЕСА_1 після сплати компенсації в розмірі 10000 (десять тисяч ) євро .

Згідно квитанції №15 від 07 червня 2017 року на депозитний рахунок №2504, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області, внесено позивачем кошти в сумі 233432,39грн., як грошову компенсацію за частку ОСОБА_3 у вищевказаній квартирі.

Як слідує із змісту ст. 38 Закону України « Про нотаріат» консульські установи України посвідчують угоди (договори, заповіти, довіреності тощо), крім іпотечних договорів, угод про відчуження та заставу жилих будинків, квартир, дач, садових будинків, гаражів, земельних ділянок, іншого нерухомого майна, що знаходиться в Україні.

Судом встановлено, що в порядку виконання своїх зобов'язань за укладеним правочином, позивач, 22 листопада 2015 року, виплатила відповідачу грошову компенсацію в сумі 2100 (дві тисячі сто) євро, про що свідчить власноручно написана та підписана відповідачем розписка.

Оригінал вказаної розписки судом досліджувався в судовому засіданні.

З відповіді Посольства України в Португалії від 04 травня 2017 року №61211/19-500-1323 вбачається, що станом на 04 травня 2017 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у Посольстві України в Португалії вищевказану заяву про розподіл майна не відкликали.

За таких обставин, суд не приймає до уваги заяву ОСОБА_3 компетентному органу, копія якої міститься в матеріалах справи, про те, що він відкликає заяву про поділ майна з ОСОБА_2

Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Приймаючи до уваги наведене, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити та припинити право власності відповідача ОСОБА_3 на частку у квартирі АДРЕСА_1; визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1; стягнути з позивача в користь відповідача ОСОБА_3 грошову компенсацію за належну останньому частку в квартирі АДРЕСА_1 в сумі 233432,39 грн., яка внесена позивачем ОСОБА_2 07 червня 2017 року на депозитний рахунок №2504 Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 60, 212-215, 224 ЦПК України, ст. ст. 60, 61, 63 СК України, ст.ст. 365,368 , 392 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_3 на його частку у квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за його частку в квартирі АДРЕСА_1 в сумі 233432,39 грн., які знаходяться на депозитному рахунку №2504 Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 2075грн. судових витрат по справі.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 534,32грн.судового збору.

Визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Л.В. Івасюта