__________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/3372/17
Провадження № 2/520/7072/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгоровій Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій»

про визнання припиненим права власності

у зв'язку зі знищенням нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 21 березня 2017 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» про визнання припиненим права власності у зв'язку зі знищенням нерухомого майна, в якому просить суд визнати припиненим право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» на 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, що належить йому згідно договору купівлі-продажу від 03 квітня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., зареєстрованого в реєстрі за №2878, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 04.04.2001 року за №676, стр.179 кн. 11 неж.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона - ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,0820 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Одеської міської ради № 3052-ХХІП, серії 003905 від 28 грудня 2001 року. Надалі їй стало відомо, що під час судового процесу в Малиновському районному суді м. Одеси за адміністративним позовом ТОВ «Водолій» до Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування п.1 додатку до рішення Одеської міської ради, ТОВ «Водолій» стверджував, що згідно копії договору купівлі-продажу від 03 квітня 2001 року, йому належать 26/100 частин домоволодінь, які розташовані саме за адресою земельної ділянки, що належить позивачу на праві приватної власності, а саме: АДРЕСА_1, що також зазначено в тексті постанови суду № 521/17710/15-а від 18 грудня 2015 року. Під час апеляційного провадження на вищезазначену постанову, ОСОБА_1 була залучена в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог, так як має відношення до вказаної земельної ділянки.

Позивач зазначила, що вона занепокоїлась, дізнавшись, що на її земельній ділянці де знаходиться її домоволодіння, на які в неї є всі правовстановлюючі документи, ТОВ «Водолій» в свою чергу стверджує про якісь нікому не відомі 26/100 частин його домоволодіння та користується цим під час судових процесів.

Позивач в обґрунтування вимог також зазначила, що дійсно перед вилученням та надання земельних ділянок у приватну власність, рішенням Одеської міської ради №2405-ХХІІІ, серії 002770 від 17 квітня 2001 року, було надано ТОВ «Водолій» у постійне користування земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1,0434 га, за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування домоволодіння.

Згодом, рішенням Одеської міської ради № 3052-ХХЇЇІ, серії 003905 від 28 грудня 2001 року, було вилучено з користування ТОВ «Водолій» земельну ділянку, загальною площею 0,7820 га, за адресою: АДРЕСА_1, та надано безкоштовно у приватну власність громадянам України земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель за рахунок земель вилучених з користування у ТОВ «Водолій». Згідно п.3.2 цього рішення, громадянці ОСОБА_1 було надано земельну ділянку № 2 за проектом, площею 0,0820 га. Вилучення було проведено відповідно до ст. ст. 3,6,10,17,31,67,102, п.9 ст. 27 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, що діяв на момент винесення рішення Одеською міською радою. Згідно вказаного рішення, позивачу - ОСОБА_1 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 08 липня 2002 року, зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1700/7064. Згодом на вказаній земельній ділянці, позивачкою було побудовано будинок, відповідно до цільового призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що підтверджується свідоцтвом про право власності на домоволодіння від 26 квітня 2007 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке в цілому складається з одного жилого будинку літ. «А», загальною площею 342,4 кв.м., жилою площею 152,9 кв.м., бані літ. «Б», відображених у технічному паспорті від 26 січня 2006 року. Свідоцтво видане на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 06 березня 2007 року №220.

У зв'язку з чим, позивач зазначає, що на момент вилучення з користування у ТОВ «Водолій» земельної ділянки, та передачі безкоштовно у приватну власність громадянам України земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель, 26/100 частин домоволодіння, що належала ТОВ «Водолій» на підставі договору купівлі-продажу - не існувало. Адже перед прийняттям рішення Одеською міською радою по відводу будь-якої земельної ділянки, проект по відводу земельної ділянки проходить декілька етапів узгодження, і прийняте у такому випадку рішення свідчить про те що, в тому числі земельна ділянка була не обтяжена правами інших осіб.

Також позивачем зазначено, що відповідно до план-схеми меж відведення земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1, згідно п. 2 рішення Одеської міської ради № 3052-ХХІІІ від 28 грудня 2001 року, засвідченою ТОВ «Водолій» в особі директора ОСОБА_3, вбачається, що будь які домоволодіння на цих ділянках не значаться. Також підтвердженням відсутності вищезазначених 26/100 частин домоволодіння, на думку позивача, є топографічний план з межами земельних ділянок затверджений ТОВ «ГЕОКАРТПРОЕКТ», замовником якого є ТОВ «Водолій», в якому чітко вказано, що на ділянці за адресою: АДРЕСА_1,2 - знаходиться домоволодіння ОСОБА_1, на яке в неї є всі правовстановлюючі документи.

У зв'язку з тим, що ТОВ «Водолій» стверджує про розташування 26/100 частин домоволодіння, яких не існує, на земельній ділянці позивача та користується цим в інших судових процесах - це порушує права ОСОБА_4 як власника даної земельної ділянки та вказаного домоволодіння, тому позивач була вимушена звернутись за захистом прав та інтересів до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача ТОВ «Водолій» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Під час розгляду справи надав до суду письмові заперечення проти позову, в яких також просив суд відмовити у задоволенні позову, вважав вимоги безпідставними, необґрунтованими, а також, що права та інтереси позивача нічим не порушуються та позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

З наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що 03 квітня 2001 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Обрій» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Водолій» був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., зареєстрований в реєстрі за №2878.

За умовами вказаного договору, Товариство з обмеженою відповідальністю "Обрій" продало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Водолій" купило 26/100 частин домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1, що складається із зазначених в схематичному плані літерами Ф - кам'яний спальний корпус, площею 418,4 кв.м.; Э - кам'яний склад, площею 240,7 кв.м.; Х,У - вбиральні; Ц - душова; Ч,Ш - сараї; Щ - ТП; Ю,Ъ,Я - веранди; №№ 7-10 - огородження; ІV - мостіння. Загальна площа відчужуваного об'єкту складає - 659,1 кв.м., розташованих на території 10434 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відчужувана частина домоволодіння належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В., 28.12.2000 р. за р. №8746 та зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації у книзі № 11 неж., на сторінці № 120, реєстр № 676.

На підставі вказаного договору, ТОВ «Водолій» зареєструвало право власності на нерухоме майно - 26/100 частин домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1, в КП «ОМБТІ та РОН» 04.04.2001 року за №676, стр.179 кн. 11 неж.

17 квітня 2001 року рішенням Одеської міської ради №2405-ХХІІІ вирішено: п.1 затвердити технічну документацію з інвентаризації земельної ділянки (додаток 1); п.2 оформити ТОВ «Водолій» документи, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою, площею 1,0434 га, за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування домоволодіння.

28 грудня 2001 року Одеською міською радою прийнято рішення №3052-ХХІІІ, яким вирішено: п.1 вилучити з користування Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» (за його згодою) земельну ділянку, загальною площею 0,7820 га, за адресою: АДРЕСА_1; п.2 затвердити проекти відведення земельних ділянок; п.3 змінити цільове призначення та надати безкоштовно у приватну власність громадян України земельні ділянки, за рахунок земель вилучених згідно до п.1 цього рішення, за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель: у тому числі ОСОБА_6 - земельну ділянку №2 за проектом, площею 0,0820 га (п.3.2).

08 липня 2002 року Одеською міською радою видно ОСОБА_6 державний акт НОМЕР_3 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_1, діл. №2.

26 квітня 2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.03.2007 року №220, видане свідоцтво про право власності, який посвідчує, що об'єкт в цілому, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та складається з одного житлового будинку літ. «А», загальною площею 342,4 кв.м., жилою площею 152,9 кв.м., бані літ. «Б», відображених у технічному паспорті від 26.01.2006 року, дійсно належить ОСОБА_1.

За позивачкою - ОСОБА_1 на підставі вищевказаного свідоцтва, КП «ОМБТІ та РОН» 03.05.2007 року зареєстровано право власності на домоволодіння АДРЕСА_2, реєстраційний номер нерухомого майна - 1878316, номер запису 41398 в книзі 284-110, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14426957 від 03.05.2007 року.

Інших доказів позивачем на підтвердження заявлених вимог до суду не надано.

Суд зазначає, що правовідношення сторін, а саме щодо: набуття відповідачем права власності на 26/100 частин домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1, виділення відповідачеві ТОВ «Водолій» у постійне користування земельну ділянку, площею 1,0434 га, за адресою: АДРЕСА_1; вилучення ТОВ «Водолій» за згодою останнього земельну ділянку, площею 0,7820 га, за адресою: АДРЕСА_1; надання ОСОБА_6 у власність земельну ділянку, площею 0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_1 виникли під час дії Цивільного Кодексу Української РСР в ред.1963 року.

Відповідно до п. п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності.

Позивачка звертаючись до суду з цим позовом просить суд визнати, на підставі на п.4 ч.1 ст. 346 та ст. 349 ЦК України, припиненим право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» на 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, що належить останньому згідно договору купівлі-продажу від 03 квітня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., зареєстрованого в реєстрі за №2878, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 04.04.2001 року за №676, стр.179 кн. 11 неж., посилаючись те, що на її земельній ділянці де знаходиться її домоволодіння, на які в неї є всі правовстановлюючі документи не має жодного іншого домоволодіння, що належало ТОВ «Водолій», оскільки останній стверджує про якісь нікому не відомі 26/100 частин домоволодіння та користується цим під час інших судових процесів.

Пунктом 4 частини 1 статті 346 ЦК України встановлено, що право власності припиняється у разі: 4) знищення майна.

Статтею 349 ЦК України встановлено, що право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Також суд зазначає, що згідно зі ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Як вже зазначалось, судом було встановлено, що відповідачеві на праві власності належить 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 розташованих на території 10434 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а позивачеві належить земельна ділянка, площею 0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та складається з одного житлового будинку літ. «А», загальною площею 342,4 кв.м., жилою площею 152,9 кв.м., бані літ. «Б».

Позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження своїх посилань, щодо того, що належні ТОВ «Водолій» 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 розташованих на території 10434 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2001 року, розташовані саме на належній позивачеві земельній ділянці , площею 0,0820 га, за адресою: АДРЕСА_1

Крім того, позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що належні ТОВ «Водолій» 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 розташованих на території 10434 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є знищеними. Не надано доказів на підтвердження посилань, що на момент вилучення з користування у ТОВ «Водолій» земельної ділянки, та передачі безкоштовно у приватну власність громадянам України земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель, 26/100 частин домоволодіння, що належала ТОВ «Водолій» на підставі договору купівлі-продажу, вже не існувало

Частиною 4 статті 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв'язку з чим, суд вважає, що саме посилання позивача щодо існування підстав для припинення права власності відповідача на вказане нерухоме майно, належне останньому на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2001 року, є жодним чином необґрунтованими.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною першою статті 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням вищевикладених норм закону, зазначаємо, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивач звертаючись до суду з цим позовом з вимогою про визнання припиненим права власності на майно належне відповідачеві, та яке не належить позивачеві, не довела суду, яким чином ТОВ «Водолій» порушуються її права як власника домоволодіння, яке в свою чергу розташоване на належній їй земельній ділянці.

Крім того, розташування 26/100 частини домоволодіння, яких на думку позивача не існує, на земельній ділянці позивача, а відповідач користується належним йому майновим правом на вказане домоволодіння в інших судових засіданнях, не призводить до висновку про те, що права позивача безпосередньо порушені і потребують цивільно-правового захисту судом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач, в порушення вимог ст.ст.10,58-60 ЦК України, не надала суду належних допустимих та переконливих доказів стосовно того, що існує спір між нею та відповідачем, що відповідач порушує її суб'єктивні права або не визнає їх.

Відповідно до ст.4 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси, зокрема фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а саме: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Як роз'яснив ВССУ у постанові Пленуму від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57, 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Як вже зазначалось, Цивільним Кодексом України встановлено, що у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Тобто, припинення права власності на таке майно пов'язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру. З моменту внесення відповідних змін до реєстру припиняється право на це майно.

У разі знищення об'єкта, щодо якого проведено державну реєстрацію прав, саме власник подає реєстратору заяву про закриття розділу Реєстру прав та реєстраційної справи. У разі знищення майна, право на яке підлягає державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Тобто, припинення права власності на майно у зв'язку з його знищенням має відбуватись у передбаченому законодавством позасудовому порядку.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту в судовому порядку шляхом визнання припиненим права власності, чинним законодавством в судовому порядку не передбачений.

Отже на думку суду, позивач обрала не належний спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Судом також враховується, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36).

На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року).

За таких обставин, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57-60, 213, 215, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Водолій» про визнання припиненим права власності у зв'язку зі знищенням нерухомого майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий Калініченко Л. В.