УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Кафідової О.В., Ткачука О.С.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Міністерство оборони України, служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка (далі КНУ, Університет) звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із займаних кімнат у гуртожитку та стягнення заборгованості у розмірі 42 215,15 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що на підставі договорів про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року та від 22 грудня 1997 року, які укладені між КНУ та Міністерством оборони України (далі - МО України ), і додаткових угод до них, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в 2000 році були заселені до кімнат АДРЕСА_1.

З 1 січня 2010 року між Київським національним університетом ім. Тараса Шевченка та Міністерством оборони України відсутні договірні відносини щодо користування жилими приміщеннями гуртожитку, у зв'язку з чим відсутні підстави й для проживання в гуртожитку ОСОБА_4 та ОСОБА_5

При цьому, відповідачі не здійснювали оплату за проживання у гуртожитку згідно з додатковою угодою від 19 серпня 2009 року та наказами ректора університету, у зв'язку із чим, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку борг за користування жилими приміщеннями 55545,15 грн і виселити їх із займаних кімнат.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2014 року позов задоволено, виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із займаних кімнат АДРЕСА_1 та стягнуто з останніх солідарно на користь позивача суму боргу в розмірі 55545,15 грн та суму судового збору в розмірі 556,18 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 серпня 2014 року вищевказані рішення скасовано в частині вирішення позову Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Міністерства оборони України про стягнення заборгованості, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення судів залишено без змін.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 4 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 2 липня 2015 року у задоволенні позову Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Міністерства оборони України про стягнення заборгованості відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 4 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 липня 2015 року скасовано з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

В ході розгляду справи, позивач збільшив позовні вимоги та змінив підстави позову, просив стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на користь позивача заборгованість за проживання у гуртожитку у розмірі 59 734,03 грн ( Том №5 а.с. 42-47).

Остаточні вимоги обґрунтовував тим, що Університет є власником гуртожитку АДРЕСА_1. В рамках співпраці Університету та Міністерства оборони України, відповідачі у 2000 році тимчасово були поселені у цей гуртожиток та зобов»язались вносити плату за проживання у гуртожитку, про збільшення розміру якої належним чином повідомлялись.

Термін проживання у гуртожитку закінчився 31 грудня 2011 року, проте відповідачі фактично проживали до 31 грудня 2013 року, при цьому оплату за проживання у гуртожитку здійснювали до березня 2009 року, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої за період з березня 2009 року по 31 грудень 2013 року склав 59734,03 грн, яку позивач і просить стягнути.

З урахуванням висновків суду касаційної інстанції, позивачем надано повний розрахунок заборгованості, порядок формування тарифів за проживання у спірному гуртожитку на підставі яких були видані накази ректора університету щодо встановлення плати за проживання у гуртожитку відповідачів.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка заборгованість за проживання у гуртожитку у розмірі 55 354,03 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_4, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 вересня 1995 року між позивачем та командуючим Військами Повітряної Оборони України було укладено Договір «Про підготовку спеціалістів з вищою освітою».

Умовами договору визначено, що сторони можуть вносити зміни та доповнення в даний договір шляхом укладення додаткових угод, а також можливість його розірвання на вимогу однієї зі сторін з попереднім повідомленням за шість місяців іншої сторони.

21 лютого 1997 року між позивачем та заступником Міністра Оборони України - командувачем Сил Протиповітряної оборони України укладено додаткову угоду №07-94 до договору від 11 вересня 1995 року «Про підготовку спеціалістів», метою якої є спільне використання студентського гуртожитку АДРЕСА_1, для досягнення якої сторони взяли зобов'язання: університет - передати по акту прийому-передачі будинок гуртожитку, а замовник (заступник Міністра оборони України) прийняти по акту прийому-передачі будинок гуртожитку та проектно-кошторисну документацію, яка є в наявності, від університету для проведення реконструкції та капітального ремонту.

Цією ж додатковою угодою визначено, що загальні приміщення будинку гуртожитку використовуються «Університетом» та «Замовником» спільно по взаємній домовленості. Термін дії даної угоди з 21 лютого 1997 року до 22 лютого 2007 року, угода може бути розірвана на вимогу однієї зі сторін з попереднім повідомленням за шість місяців іншої сторони.

28 жовтня 1998 року заступником Міністра Оборони України - Командувачем Сил Протиповітряної оборони України та ректором КНУ ім. Т. Шевченка укладено додаткову угоду №07-94-1 до договору від 11 вересня 1995 року «Про підготовку спеціалістів», відповідно до якої п.2.10 викладено в новій редакції - сім'ї військовослужбовців, заселені в гуртожиток на житлову площу, передану в користування «замовнику», оплату за проживання проводять особисто в бухгалтерію «Університету», розмір якої визначається за згодою сторін та оформляється відповідним актом.

21 серпня 2000 року відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були заселені до кімнат АДРЕСА_1, що підтверджується копіями карток проживаючих в гуртожитку №2100 та №1800, і займали відповідно в кімнаті АДРЕСА_1 ліжко-місця, а в кімнаті №421 - 3 ліжко-місця.

24 липня 2006 року між позивачем та Міністерством оборони України був укладений договір №67 про надання в тимчасове користування приміщень Військовому інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, предметом якого є надання Університетом у тимчасове безоплатне користування Міністерству для використання Військовим інститутом 66 блок-секцій у гуртожитку університету АДРЕСА_1 з метою заселення і проживання в ньому виключно особового складу Військового інституту Київського національного університету імені ТарасаШевченка.

Додатковою угодою від 19 серпня 2009 року №303/44/09 внесено зміни до договору №135 «Про підготовку спеціалістів» від 22 грудня 1997 року, зокрема, п.1.3 та п.1.4 договору викладено в такій редакції: «Для забезпечення житлово-побутових умов курсантам та слухачам військового інституту виділений гуртожиток АДРЕСА_1 з наявними меблям, інвентарем та іншим обладнанням, житлові кімнати гуртожитку АДРЕСА_1, які надані Університетом в тимчасове користування Міністерству для проживання 57 сімей військовослужбовців і працівників Збройних Сил України, а також військовослужбовців, звільнених в запас або відставку та членів їх сімей, згідно додаткових угод №07-94 від 21 лютого 1997 року, №07-9401 від 28 жовтня 1998 року, №66 від 24 липня 2006 року до договору «Про підготовку спеціалістів» від 11 вересня 1995 року та договору №67 від 24 липня 2006 року».

Термін дії даного договору визначено з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2011 року.

Цією ж додатковою угодою встановлено, що після введення в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 Міністерство вивільняє та передає університету житлові кімнати в студентському гуртожитку №11, зайняті 10 сім'ями військовослужбовців у тому числі звільнених у запас або відставку, протягом 2010 року проводить відселення решти сімей військовослужбовців, які проходять військову службу, а до кінця 2011 року проводить відселення всіх сімей військовослужбовців, звільнених у запас або відставку і передає університету вивільнені житлові кімнати в студентському гуртожитку №11.

Розмір та порядок місячної плати за користування житловим приміщенням, місцями загального користування та надані житлово-комунальні послуги встановлюється наказами ректора університету.

На час укладення додаткової угоди діяв розмір оплати встановлений наказом ректора від 21 березня 2006 року №184-32, а саме 110 грн в місяць за одне ліжко-місце зайняте мешканцями, які не є співробітниками університету та членами їх сімей, 110 грн. - в місяць за зайняті додаткові ліжко-місця. Термін дії додаткової угоди з 1 січня 2009 року по 31 грудня 2011 року (т.1, а.с.9-11, 12-13).

Згідно довідки-розрахунку по оплаті за проживання та використану електроенергію ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5 за проживання у вищезазначених кімнатах сплачували за 5 ліжко-місць за період з 2002 по липень 2005 - 6 грн за ліжко-місце, з липня 2005 по травень 2008 - 16 грн за ліжко-місце, з червня по жовтень 2008 року - 51 грн за ліжко-місце, з листопада 2008 по грудень 2009 - 110 грн за ліжко-місце (том 1 а.с. 127-129).

Розмір сплачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сум, сторони за зазначений період не оспорювали та вважають такими, що відповідають існуючим між ними правовідносинам.

Пунктом 5.1 вищезазначеної додаткової угоди №303/44/09 від 19 серпня 2009 року передбачалося, що Міністерство оборони України укладає договори із сім'ями військовослужбовців про надання житлових приміщень в тимчасове користування в студентському гуртожитку №11 КНУ за умов визначених в додатковій угоді (т. 1, а.с.9-11).

Сторонами не заперечувався факт, що таких договорів Міністерство оборони України безпосередньо з сім'єю ОСОБА_5 не укладало. При цьому, сторонами не оспорювався той факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали в гуртожитку та користувалися житлово-комунальними послугами до кінця грудня 2013 року (т.1, а.с. 198).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, у відповідачів наявна заборгованість, яка станом на 31 грудня 2013 року становить 59 734,03 грн. (т. 5, а.с. 48-50).

Додатковою угодою №303/44-09 від 19 серпня 2009 року визначено порядок розрахунків за користування житловими приміщеннями у гуртожитку і розмір платежів (т.1, а.с.9-11).

Наказом ректора КНУ ім. Т. Шевченка від 21 березня 2006 року № 184-32 з 1 квітня 2006 року встановлено розмір плати за проживання в гуртожитках університету, у тому числі й для курсантів та слухачів військового інституту, які проживають у гуртожитку за адресою :м.Київ, вул. Ломоносова, 45 (т.1, а.с. 12-13 ).

Наказом ректора КНУ ім. Т. Шевченка від 30 грудня 2009 року № 871-32 з 01 січня 2010 року встановлено розмір оплати за проживання у гуртожитках університету й при наявності у кімнатах електролічильників для співробітників університету розмір плати становив 245 грн., а для інших - 282 грн (т. 5, а.с.54-56 ).

Наказом ректора КНУ ім. Т.Шевченка від 11 травня 2011 року за № 365-32 з 1 червня 2011 року встановлено щомісячну вартість одного ліжко-місця за проживання в гуртожитку університету, у тому числі й для осіб, які не є студентами, аспірантами, докторантами, з урахуванням усіх витрат на надання платної послуги з проживання в розмірі 402 грн.(т. 5, а.с. 61- 64).

Умовами додаткової угоди до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між КНУ ім. Т. Шевченка й Міністерством оборони України, передбачено, що розмір оплати за проживання в гуртожитку, згідно з калькуляцією, визначається на підставі наказу ректора.

Конкретна вартість плати за проживання в гуртожитках наказами ректора визначалася на підставі калькуляцій (том 5 а.с. 56, 60, 64).

Вартість послуги за проживання в гуртожитках університету визначається відповідно до Порядку надання інших платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, затвердженого наказом міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України від 23 липня 2010 року № 736/902/758 з урахуванням вимог наказу Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, Міністерства фінансів України, Міністерства охорони здоров»я України від 28 березня 2011 року № 284/423/173 «Про встановлення граничного розміру плати за проживання в студентських гуртожитках вищих навчальних закладів державної та комунальної власності». До 2010 року така вартість визначалася відповідно до Порядку надання платних послуг державними навчальними закладами, затвердженого наказом Міністерства освіти України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України №383/131 від 27 жовтня 1997 року.

Суд першої інстанції встановив, що накази ректора ґрунтуються саме на зазначених нормативних документах та доказах динаміки цін впродовж 2009 - 2011 років на енергоносії, комунальні послуги, послуги по утриманню гуртожитку, вартості матеріальних цінностей та підвищенням оплати праці обслуговуючого персоналу гуртожитку ( т. 2, а.с. 64-179, т. 3, а.с.12-79, т. 4, а.с.1- 244).

Вказані висновки не спростовані відповідачами в ході розгляду справи.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що накази ректора університету ім. Т. Шевченка, якими визначалася плата за проживання відповідачів у гуртожитку є дійсними, їх чинність ніким не оспорено, а тому й підлягають до виконання.

Встановивши вищевказані обставини та давши належну оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що відповідачі проживали у гуртожитку університету, отримували послуги з проживання, у тому числі й комунальні послуги, а тому на підставі статей 901, 903 ЦК України, зобов'язані були вносити плату за проживання й користування наданими їм послугами.

Заселення військовослужбовців і членів їхніх сімей до студентського гуртожитку КНУ ім. Т. Шевченка відбулось у зв'язку з укладенням між КНУ ім. Т. Шевченка й Міністерством оборони України договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року та додаткової угоди від 19 серпня 2009 року до цього договору, умовами яких установлено порядок зміни розміру плати за проживання в гуртожитку.

Вказаний порядок позивачем дотримано, тому у нього є всі підстави для стягнення заборгованості з оплати за проживання.

Додатковою угодою до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між КНУ ім. Т. Шевченка й Міністерством оборони України, визначено термін дії договору - з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2011 року.

Після закінчення строку дії договорів відповідачі продовжили проживати в гуртожитку, користуватися житлово-комунальними послугами.

У разі якщо строк дії договору закінчився, а особа, що заселена в гуртожиток на підставі такого договору, продовжує користуватися майном і отримувати послуги, на неї покладається обов'язок сплачувати за його користування в розмірах, у строки та в порядку, що були визначені договором, строк якого закінчився.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір оплати за проживання в гуртожитку було встановлено з дотриманням порядку, визначеного в договорах, сім'я ОСОБА_5 упродовж 1999-2013 р.р. проживала в гуртожитку, займала п'ять ліжко-місць, отримувала й користувалася житлово-комунальними послугами, які належним чином надавалися університетом, а тому зобов'язані сплатити за проживання та надані їм послуги.

Оплата за проживання в гуртожитку змінювалась на підставі наказів ректора КНУ від 30 грудня 2009 року №871-32 «Про оплату за користування гуртожитками Університету» та наказу від 11 травня 2011 року №365-32 «Про оплату за користування гуртожитками Університету» (т.1, а.с.75-77, 131-133).

З наказу №871-32 від 30 грудня 2009 року вбачається, що з 1 січня 2010 року, зокрема, для інших осіб в гуртожитку №11 в кімнатах з електролічильником встановлюється оплата за проживання в розмірі 282 грн за ліжко-місце (том №1 а.с.75). До нього додається калькуляція вартості із показниками, які є складовими вартості проживання (том 1 а.с.77), а наказом від 11 травня 2011 року №365-32 було збільшено вартість одного ліжко-місця до 402 грн. (т.1, а.с. 131-134).

Рахунки на оплату за користування житловими приміщеннями виставлялися мешканцям щомісяця.

Таким чином, про встановлений з 1 січня 2010 року розмір плати за п'ять ліжко-місць у загальній сумі 1 410 грн (282 х 5) відповідачі безумовно дізналися при виставленні їм рахунку за січень 2010 року у лютому 2010 року.

З урахуванням зазначеного у сукупності з визначеними додатковою угодою строками виписки рахунків на оплату за проживання, відповідачі можуть вважатися такими, що були попереджені не менш як за місяць про збільшення загальної суми оплати з 550 грн. до 1410 грн з 1 квітня 2010 року.

Із цих же підстав, про встановлений з 1 червня 2011 року розмір плати за п'ять ліжко-місць у загальній сумі 2 010 грн (402 х 5) відповідачі дізналися при виставленні їм рахунку за липень 2011 року у серпні 2011 року, та можуть вважатися такими, що були попереджені не менш як за місяць про збільшення загальної суми оплати з 1410 грн до 2 010 грн з 1 вересня 2011 року.

Встановивши вказані обставини та докази якими ці обставини підтверджуються, перевіривши належним чином наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що від загального розміру заборгованості слід відняти указані суми і до стягнення з відповідачів підлягає заборгованість у розмірі 55 354,03 грн (59 734, 03 - (2580 + 1800)).

При новому розгляді справи місцевим судом у повній мірі виконано вказівки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року, якою були скасовані попередні судові рішення у цьому спорі з направленням справи на новий розгляд. Перевірено усі обставини та докази, на які вказував суд касаційної інстанції.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень місцевого та апеляційного судів відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
О.В. Кафідова
О.С. Ткачук