Справа № 462/5533/16 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1183/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю відповідача - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Нове» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що відповідачі, які є мешканцями квартири АДРЕСА_1, що знаходиться на обслуговуванні ЛКП «Нове», не сплачують житлово- комунальні послуги. Станом на берзень 2014 року в них виникла заборгованість у розмірі 10865,11грн., що складається: за утримання будинку і прибудинкової території - 2353,45 грн., за центральне опалення - 5681, 88 грн., за холодне водопостачання - 712,14грн., за горяче володостачання - 2117,64грн. Просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 10865,11грн. та судові витрати.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року позовні вимоги Львівського комунального підприємства «Нове» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги - задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Львівського комунального підприємства «Нове» заборгованість за житлово-комунальні послуги по 2545,78 грн. з кожного, судовий збір - по 121, 80 грн. з кожного.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року оскаржили відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначають, що застосувавши термін позовної давності, суд першої інстанції покликається на той факт, що за захистом свого порушеного права позивач звернувся до суду 19 вересня 2014 року, тоді як 19 вересня 2014 року було скасовано судовий наказ Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/2641/14, а з позовом ЛКП «Нове» звернулося до суду лише 07 серпня 2015 року, тоді як ухвалою Залізничного районного суду м. Львова ще 13 липня 2012 року було залишено позов позивача без розгляду. В суму даного позову входила і сума боргу в розмірі 6964 грн. 48 коп., яку позивач повторно включив у суму позову по даній справі. Про даний факт суду першої інстанції було повідомлено, як в заяві про застосування терміну позовної давності від 12 квітня 2016 року так і в запереченні проти позову від 15 липня 2016 року. Відтак, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до винесення незаконного рішення.

Просять рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з»явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до настпного висновку

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що відповідачі проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, що складається з двох кімнат, загальної площі 40,5 кв.м., розташована на 2-му поверху 5-ти поверхового будинку, і належить їм на праві власності.

Надання житлово - комунальних послуг у період з 01.01.2007 року по 01.03.2014 року забезпечувало ЛКП «Нове», що відповідно до ст.11 ЦК України, ст. ст. 64,67 ЖК України свідчить про виникнення у відповідачів обовязку сплачувати вартість житлово-комунальних послуг.

Відповідачем ОСОБА_2 не заперечувалось, що оплата за комунальні послуги ЛКП «Нове» у цей період здійснювалось не в повному обсязі. Даного факту апелянт не заперечила і в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 від 24 червня 2004 року визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки. Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів ,що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до приписів ст.162 ЖК України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затвердженими постановою КМ України від 24 січня 2006 року №45, власник та наймач (орендар) квартири зобовязаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875 - ІV споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги щомісяця у строки, встановлені договором або законом. Згідно п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, розрахунковим періодом для оплати для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що договір з ЛКП «Нове» на надання послуг не укладався, а тому у відповідачів не виникло обовязку по сплаті цих послуг, не ґрунтується на законі.

Дійсно, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено укладення між споживачем та виконавцем письмового договору на надання житлово-комунальних на основі типового договору. Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630 затверджено типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Проте, відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідач ОСОБА_2 визнає, що послуги надавались, вони забезпечувались водопостачанням холодної та горячої води, централізованим опаленням квартири, послугами з утримання будинку.

Відповідно до ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Ні ЦК України, ні ЖК України, ні Законом України «Про житлово-комунальні послуги» випадки, в яких недодержання сторонами письмової форми правочину про надання житлово-комунальних послуг, має наслідком його недійсність, не передбачені, а тому відсутність письмового договору між позивачем та відповідачами не позбавляє відповідачів обовязку сплатити фактично отримані ним послуги.

Такі висновки суду першої інстанції є вірними і колегія суддів з ними погоджується.

Згідно наданих позивачем розрахунків борг відповідачів перед ЛКП «Нове» у період з 01.2007 р. по 03.2014 року становить 10865,11грн., що складається: за утримання будинку і прибудинкової території - 2353,45 грн., за центральне опалення - 5681, 88 грн., за холодне водопостачання 712,14грн., за горяче володостачання - 2117,64грн.

Однак, позивач пропустив трьохрічний строк звернення до суду із заявою про стягнення з відповідачів заборгованості, яка утворилась, встановлений відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, оскільки звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості лише у квітні 2014 року, що підтверджується ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 19 вересня 2014 року. Тому суд першої інстанції застосувава строк позовної давності та прийшов до висновку про стягнення заборгованості в межах трьохріногго терміну, який передував зверненню із даним позовом до суду.

З таким висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем трьохрічного строку позовної давності колегія суддів не погоджується, оскільки, як вбачається з матеріалів справи заборгованість нарахована за період з січня 2007 року. З оглянутих в суді апеляційної інстанції судових наказів вбачається, що такі виносились Залізничним районним судом м.Львова за зверненням позивача 23.07.2010 року, 04.05.2011 р., 30.06.2011 р., 20.02.2012 р., 17.04.2014 р. та скасовувались цим же судом за заявами відповідача відповідно, 21.10.2010 р., 03.06.2011 р., 15.08.2011 р., 09.07.2012 р. та 19.09.2014 р.

Відповідно до правових позицій, які висловлені Верховним Судом України в постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 та від 13 січня 2016 року у справі №6-931цс15, частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

З розрахунків, наданих позивачем до позовної заяви вбачається, що борг за гаряче водопостачання утворився з січня 2007 року по листопад 2014 року і при нарахуванні до оплати 6822,46 грн. був частково відповідачами оплачений в сумі 4266,69 грн. та складає 2245,24 грн. За цей період часу наявні місяці в яких оплата відповідачами не проводилась взагалі, як-то 01-03, 06,08,11 місяці 2007 р., в одних випадках проплати відповідачів були меншими за нарахування, як-то 04 і 12 місяці 2007 року, однак в інших - значно більшими, як-то 05, 07, 09, 10 місяці 2007 року, 12 місяць 2008 року (а.с. 6-7).

Борг за холодне водопостачання утворився з липня 2008 року по жовтень 2014 року і при нарахуванні 4367,51 грн. був частково позивачами оплачений в сумі 3066, 64 грн. та складає 1275, 14 грн. За цей період часу часу наявні місяці в яких оплата відповідачами не проводилась взагалі, як-то 07-11 місяці 2008 р., в одних випадках проплати відповідачів були меншими за нарахування, як-то 11 місяць 2009 року і 07 місяць 2010 року, однак в інших - значно більшими, як-то 12 місяць 2008 року, 07 місяць 2009 року, 01, 03, 07, 11 місяці 2010 року (а.с.8-9).

Борг за центральне опалення утворився з січня 2007 року по жовтень 2014 року і при нарахуванні 9591,96 грн. був частково позивачами оплачений в сумі 4095,10 грн. та складає 5346, 11 грн. За цей період часу наявні місяці в яких оплата відповідачами не проводилась взагалі, як-то 01,02,03,06,08,11 місяці 2007 року, в одних випадках проплати відповідачів були меншими за нарахування, як-то 09 місяць 2008 року, 02, 03 місяці 2009 року, однак в інших - значно більшими, наприклад 04, 05,07,09, 10, 11 місяці 2007 року (а.с.10-11).

Борг за утримання будинку та прибудинкової території утворився з січня 2007 року по листопад 2014 року і при нарахуванні 5471,13 грн. був частково позивачами оплачений в сумі 2932,26 грн. та складає 2528,72 грн. За цей період часу наявні місяці в яких оплата відповідачами не проводилась взагалі, як-то 01,02,03,06,08,11 місяці 2007 року, в одних випадках проплати відповідачів були меншими за нарахування, як-то 02 місяць 2009 року, 01 місяць 2010 року, однак в інших - значно більшими, наприклад 04, 05,07,09, 10, 12 місяці 2007 року (а.с.17-18).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Таку правову позиції висловив Верховний Суд України в постанові від 22 березня 2017 року у справі за №6-43цс17.

За приписами ст. 10 ЦПК України колегія суддів вживала заходів для сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи: відподачу ОСОБА_2 та її представнику ОСОБА_7, які брали участь у розгляді справи апеляційним судом роз»яснено їх права та обовязки, попереджено про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, право на надання доказів. Однак, такі не виявили бажання скористатися такими правами, пояснивши, що наявні в матеріалах справи докази є належними та допустимими, а відтак і достатніми для ухвалення у справі нового рішння про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Проаналізувавши надані позивачем розрахунки заборованоті, які не спростован ні поясненями, ні будь-якими доказми, наданими відповідачами, колегія суддів приходить до висновку, що здійснюючи проплати за комунальні послуги, в тому числі у розмірі, який перевищував нарахування, у період 2007-2014 років відповідчі вчинили дії, які свідчать про визнання боргу, а відтак і переривання позовної давності. Позивачем на підтвердження цього надано розрахунок заборгованості із зазначенням помісячно нарахувань, розміру визначених періодичних платежів, призначеної субсидії, проведених оплат та боргу. Відповідачем докази на спростування цього суду не надані.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у дній справі позовна давність переривалась, як поданням кредитором заяви про видачу судового наказу, так і вчиненням боржниками дій, що свідчать про визнанн боргу. Тому застосування такої судом першої інстанції є невірним.

Однак, колегія суддів приймає до уваги, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржено взагалі. Тобто, останній погодився на стягнення з відповідачів суми заборгованості в межах трьохрічного строку, що передував зверненню до суду. Відповідачі в цій частині рішення суду першої інстанції також не оскаржують.

Доводи відповідача ОСОБА_2 та її представника про те, що строк позовної давності слід було застосувати до позовних вимог в повному об»ємі, оскільки позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості і такий 13.07.2012 року було залишено без розгляду, а залишення позову без розгляду не перериває позовної давності, є безпідставними, оскільки спростовуються вище наведеним, зокрема тим, що з вимогами про видачу судового наказу позивач зертався як до звернення до суду з позовом, який 13.07.2012 року було залишено без розгляду, оскільки це було передбаченою законом обов»язковою передумовою для звернення з позовом, так і після цього, про що описано вище. Окрім цього, відповідачі вчинили у спірний період часу дії, які свідать про визнання боргу здійснили проплати за житлово-комунальні послуги, які перевищують суми періодичних нарахованих платежів.

А відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам і встановленим обставинам справи, та в силу вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, яка передбачає, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновк, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстави для її задоволення і скасування рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_8