Справа № 359/1850/17
Провадження №2/359/1298/2017
Бориспільський міськрайонний суд Київської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2017 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі :

головуючого судді Вознюка С.М.,

при секретарі Пугач Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Лізингова компанія « Ваш Авто» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просив: визнати договір фінансового лізингу № 000919 від 06 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» - недійсним, застосувати реституцію та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь позивача грошові кошти в розмірі 90 000 гривень, комісію за здійснення касової операції в розмірі 1080 гривень, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 900 гривень.

В обгрунтовання позовних вимог зазначив, що на сайті автосалону « Ваш Авто» позивач знайшов транспортний засіб« Hyundai IX 35» за 180 000 грн. В офісі ТОВ « ЛГ « Ваш Авто» у м.Кривий Ріг, представником відповідача в усній формі йому було роз'яснено, що необхідно сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 50 % від його вартості, після чого з ним буде укладено договір фінансового лізингу і транспортний засіб буде йому передано в користування протягом 10 днів після сплати. На виконання зазначених умов 06.10.2015 р. позивачем сплачено авансовий платіж у розмірі 90000 грн. та сплачено комісію за здійснення касової операції в сумі 1080 грн. В цей же день, 06 жовтня 2015 року, з метою отримання та подальшого придбання автомобіля « Hyundai IX 35», між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу № 000919. Ціна автомобіля мала становити 180000 грн., але в договорі була зазначена значно більша вартість 28408,7 доларів США, що по курсу НБУ на момент укладення договору складає 653 400 грн. При цьому менеджер ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» запевнила, що вказаний автомобіль буде отриманий саме за ціною 653 400 грн., оскільки саме такого автомобіля по акційній ціні 180 000 грн. не має.

Повернувшись додому до м.Бориспіль, уважно вивчивши договір, він зрозумів, що був введений в оману щодо умов виконання договірних зобов»язань, оскільки представником відповідача йому було розяснено, що сплачена сума є авансом за транспортний засіб, а не адміністративним платежем. Разом з тим, предмет лізингу протягом обіцяних днів так і не був переданий йому. Також договір свідчить про нечесну підприємницьку практику, оскільки не містить жодних умов, які б передбачали захист прав та інтересів лізингоодержувача у разі не отримання ним бажаної послуги і не містить жодних гарантій лізингоодержувача на отримання відповідачем предмету лізингу, обладнання чи устаткування. Умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству, є несправедливими та порушують його права як споживача. При укладенні оскаржуваного правочину не було дотримано умови про нотаріальне посвідчення. Крім того, в договорі вказано місце укладення м.Київ, однак сам договір було укладено та підписано в м.Кривий Ріг, що підтверджується квитанцією про сплату коштів. Зазначив також, що відповідачем було порушено вимоги цивільного законодавства, тобто зобов»язання має бути виражене у грошовій одиниці України- гривні, та сторони можуть визначити еквівалент зобов»язання в іноземній валюті, а не навпаки, як зазначено відповідачем в договорі. З цих підстав і звернувся до суду.

Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, через канцелярію суду надали заяви, в яких просили суд проводити розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача також в судове засідання не зявився, надав суду письмове клопотання, в якому просив розглядати справу за відсутності представника відповідача на підставі наданих сторонами доказів. Одночасно подав до суду заперечення, в яких заперечує проти всіх заявлених вимог позивача, у задоволенні позовних вимог просив відмовити, посилаючись на те, що твердження позивача про те, що умови договору є несправедливими і завдають йому шкоди, не відповідають дійсності та є безпідставними та необґрунтованими. Оспорюваний договір фінансового лізингу укладений із дотриманням усіх обов»язкових умов чинності договору фінансового лізингу, вчинений у передбаченій законом письмовій формі. Нормами ЗУ « Про фінансовий лізинг» не передбачено нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Зазначив, що укладаючи договір фінансового лізингу відповідач діяв добросовісно.

Представник відповідача в запереченні вказує на те, що позивач погодився з усіма його умовами під час особистого підписання договору. Перелік можливих, обумовлених сторонами, лізингових платежів не є вичерпним, а адміністративний платіж є частиною договору фінансового лізингу, і не сплачується за окремим правочином; є першочерговим одноразовим платежем, що входить до складу першого платежу; сплачується комплексно з іншими платежами; цей платіж віднесено до загальної суми договору і розглядається у складі фінансової послуги; договором визначена черговість зарахування платежів, в тому числі і адміністративного, у цілісній системі платежів; цей платіж відноситься до лізингових платежів, входить до складу фінансової послуги фінансового лізингу є його невідємною частиною і забезпечує не тільки процес підготовки договору, а й його подальше супроводження. Також зазначив, що поскільки на момент укладання спірного договору фінансового лізингу був відсутній правовий механізм для отримання ліценції, ТОВ « ЛК « Ваш Авто» діяло на підставі діючого положення НКФ № 21 від 22.01.2004 р., також отримали довідку ФЛН № 551 Національної комісії, про взяття на облік як установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу. Тому вважають, що на момент підписання договору діяльність лізингової компанії була легітимною.

Суд, дослідивши заперечення та матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 06 жовтня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу № 000919.( а.с. 13-18).

При цьому, суд звертає увагу, що в договорі зазначено місце укладення м.Київ( а.с. 18 на звороті), а сам договір, як вказує позивач в позовній заяві( а.с.11), укладено та підписано в м.Кривий Ріг, вул.. Димитрова, Дніпропетровська область, що також підтверджується сплаченою 06.10.2015 р. квитанцією: відділення № 167 АТ « Укрсиббанк», 50027,Дніпропетровська область, м.Кривий ріг, вул.. Димитрова, буд.37 П52.( а.с.19).

Квитанцією № 16 підтверджується, що на виконання договору ОСОБА_1 сплатив 06 жовтня 2015 року на банківський рахунок відповідача адміністративний платіж в сумі 90 000 грн., сума комісії за даний платіж склала 1080 грн. (а.с.19).

Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

За змістом ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За змістом п.3.1.5 Договору Лізингодавець зобовязаний ознайомити Лізингоодержувача з умовами даного договору та внутрішніми правилами та надати повну інформацію яка передбачена чинним законодавством.

Так, відповідно до умов п.1.1, 1.2 Договору, предметом фінансового Лізингу по даному договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті , а саме: «Hyundai IX 35», B/L Comfort, обєм двигуна 2,0/дизель, тип КПП- мех/4.2. Вартість Предмета лізингу на момент укладання даного Договору зазначається у даному Договору, розмір авансового платежу вказується у даному Договорі та в Додатку №1 до даного Договору, який є його невідємною частиною.

Як зазначено в п.8.2 Договору( а.с.15-на звороті), вартість предмета лізингу на момент укладання договору, за цим договором становить 28 408,7 доларів США, з урахуванням ПДВ згідно обмінного курсу долара до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 653 400 гривень.

При цьому суд звертає увагу, що усі дані, що стосуються ціни предмету лізингу, а також належних до сплати платежів, вписані в бланк договору від руки. (а.с.13, 15,16).

Слід зауважити, що ст.524 ЦК України, передбачено, що зобов»язання має бути виражене у грошовій одиниці України-гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов»язання в іноземній валюті.

Тобто, відповідно до норм ст.524 ЦК України, допускається визначення еквіваленту зобов»язання у іноземній валюті, а не навпаки. Покладення виключно на Лізингоодержувача валютних ризиків порушує принцип справедливості, закріплений ст. 3 ЦК України, оскільки ризики знецінення національної валюти України має нести кредитор, як суб»єкт підприємницької діяльності.

Встановлено, що Умовами договору лізингу передбачено наступне.

Згідно з п. 2.1. Даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобовязань сторонами за даним договором.

Відповідно до умов п.2.2. Строк лізингу починається з дати передачі предмету лізингу та підписання Акту прийому-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком №3 до цього Договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Відповідно до п.4.1. Договору, Лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів - адміністративного платежу; - авансового платежу;- комісії за передачу предмету лізингу; - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4. ст.9 Договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6. ст.9 даного Договору.

Так, згідно розділу Договору «визначення термінів», Адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається в Додатку №1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмету Лізингу (а.с.13).

Одночасно п. 12.1. Договору передбачено, що Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі чітким волевиявленням щодо розірвати Договір шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Також встановлено, змістом п.3.2.6 Договору передбачено, що Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний Договір в односторонньому порядку за умови невиконання Лізингоодержувачем умов даного договору. При цьому Лізингоодавець не зобовязаний завчасно повідомляти Лізингоодержувача про розірвання даного Договору.

Пунктом 3.2. 7 Договору передбачено, що Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний Договір в односторонньому порядку у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом Адміністративного платежу.

Згідно п.3.4.3 Договору Лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках.

Проте, дослідженим договором встановлено, що при розірванні договору лізингодавцем в односторонньому порядку, в тому числі не з вини споживача послуг, ніяких санкцій для відповідача не передбачено.

Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання договору, у тому числі і не з вини позивача, що, на думку суду, приводить до дисбалансу договірних відносин.

Дослідженням письмових матеріалів справи встановлено, що в укладеному сторонами договорі жодним чином не обґрунтовано визначений розмір адміністративного платежу , що складає 90000 гривень, а саме: за перевірку, розгляд та підготовку даного договору лізингу.

Будь-яких доказів на підтвердження фактичних затрат відповідача на проведення робіт з організації та підготовки укладення договору, а також щодо їх співмірності із визначеною в договорі сумою адміністративного платежу, відповідачем суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.

Встановлено, що фактично організація з підготовки Договору лізингу полягала у виготовленні стандартної за формою, вочевидь типової для відповідача форми договору, про що свідчить вписані від руки співробітником відповідача індивідуальні дані щодо Лізингоодержувача, предмета лізингу, його вартості та розмірів належних платежів.

На думку суду, наведене свідчить про порушення відповідачем принципів добросовісності та справедливості при укладенні договору.

За змістом ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника), відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Статтею 807 ЦК України встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ч.1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 6, ч. 1 ст. 7, ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до п.16.13 Договору- Додатки до договору фінансового лізингу є невід»ємною частиною даного Договору.

Як зазначив позивач в позові( а.с.10), відповідач не надав йому Додатки, в тому числі і Додаток № 3- Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, який сторонами не узгоджувався та не було підписано.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача та безпідставне перерахування коштів позивачем на рахунок відповідача.

Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

В ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 21 ЗУ "Про захист прав споживачів" права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Отже, положення розділу 12 Договору встановлюють жорстку односторонню відповідальность лише лізингоодержувача за порушення зобов'язань за договором і за розірвання договору за його ініціативою, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати сплачені споживачем кошти у випадку дострокового розірвання договору.

У правовій позиції Верхового Суду України у справі №6-2766цс15 зазначено, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

З огляду на зазначене, суд вважає, що такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцип добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому такі умови є несправедливими для позивача та підлягають визнанню недійсними.

Оскільки визнання недійсними вказаних умов договору щодо розміру та порядку повернення адміністративного платежу, зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, відповідно до положень ч. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1, 3 ст. 203, ч. 3 ст.215 ЦК України, оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому.

Суд також звертає увагу, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Будь-яких даних про наявність у відповідача ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та що суперечить вимогам законодавства.

Щодо наявності ліцензії для надання послуг фінансового лізингу у правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-2766цс15,яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, зазначено, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Тому у вирішенні питання щодо наявності ліцензії у відповідача суд вважає, що відповідач здійснюючи свою діяльність в обовязковому порядку повинен був мати відповідну ліцензію на здійснення своєї діяльності.

Що стосується нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, суд звертає увагу, що згідно ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст.628 ЦК України договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, що зазначено у ч.2 ст.799 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

З матеріалів справи вбачається, договір фінансового лізингу укладений 06.10.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» і ОСОБА_1, тобто з участю фізичної особи, нотаріально посвідчено не було.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем при підписанні оспорюваного договору не було дотримано вимоги закону щодо нотаріального посвідчення вказаного договору. Зазначена обставина є ще однією підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до вимог ч.1,2 ст.216 ЦК України сплачені позивачем на виконання укладеного договору лізингу кошти в сумі 90000 гривень та 1080гривень комісії за здійснення касової операції (а.с.19) підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Згідно наданої квитанції, позивач поніс судові витрати в сумі 900 гривень. (а.с.1), які підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88,169 209, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати договір фінансового лізингу № 000919 від 06 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою діяльністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» - недійсним.

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» () на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1) грошові кошти в розмірі 90 000( дев»яносто тисяч) гривень, комісію за здійснення касової операції в розмірі 1080( одна тисяча вісімдесят ) гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 900( дев»ятсот) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Бориспільського міськрайонного суду

Київської області ОСОБА_3