Єдиний унікальний номер 725/6754/15-ц
Номер провадження 2/725/1517/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2017року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Галичанського О.І.,

при секретарі Симик І.М.,

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

та представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частку в спадковому майні, а також за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги до предмету спору ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_8, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на 1/3 частку спадкового майна -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом та просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 18.01.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., зареєстрованого в Реєстрі №149, згідно якого ОСОБА_10 подарував ОСОБА_6 житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на 1/2 частку за кожним на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а саме - на житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0877 га за кадастровим номером НОМЕР_1.

В обґрунтування вказаних вимог посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько - ОСОБА_10 та після його смерті відкрилась спадщина на належне йому нерухоме майно, зокрема житловий будинок з належними до нього надвірними та господарськими спорудами по АДРЕСА_1. Окрім неї спадкоємцями майна померлого ОСОБА_10 є також відповідач ОСОБА_6, який на момент смерті батька був зареєстрований та проживав у зазначеному будинку, а також доньки померлого - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яка на спадкове майно не претендує.

З метою прийняття спадщини після смерті батька позивач, 17.07.2012 року, звернулась з відповідною заявою в органи нотаріату та під час підготовки необхідних документів, у грудні 2012 року, їй стало відомо, що 18.01.2012 року її батько ОСОБА_10 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., подарував вказаний житловий будинок її брату - відповідачу ОСОБА_6 Копію оспорюваного договору вона отримала лише в січні 2013 року та саме з цього часу їй стало відомо про порушення своїх прав.

Вважає, що вказаний правочин слід визнати недійним з тих підстав, що даний договір не був підписаний дарувальником, оскільки її батько був не освічений, не вмів писати та здійснював свій короткий підпис за навченою нею технікою, а такий підпис не відповідає тому, що міститься в оспорюваному договорі.

Крім того, поведінка батька за його життя не вказувала на те, що останній мав намір подарувати будинковолодіння ОСОБА_6, оскільки самостійно ніс витрати по його утриманню та в присутності свідків зазначав, що вказаний будинок після його смерті залишається їй та ОСОБА_6

Третя особа ОСОБА_7 в свою чергу звернулась до суду з самостійним позовом та просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 18.01.2012 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 з тих підстав, що вказаний договір не був підписаний її батьком та у останнього було відсутнє волевиявлення на укладення вказаного правочину. Про існування вказаного договору їй стало відомо лише у листопаді 2014 році з моменту отримання копії позовної заяви ОСОБА_5 про визнання такого договору недійним.

Крім того, просила визнати за нею, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на 1/3 частку будинковолодіння по АДРЕСА_1 за кожним. Вказувала на те, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_10, була зареєстрована та проживала з померлим за однією адресою, а тому вважається такою, що прийняла спадщину.

В судове засідання сторони ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також третя особа ОСОБА_7 не з'явились, причини своєї неявки суду не повідомили. В їх інтересах діяли представники ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили задовольнити з підстав зазначених у ньому, при цьому уточнили свої позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування та просили визнати за ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право власності на 1/3 частку спадкового майна за кожним, що залишилось після смерті спадкодавця ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Позов третьої особи визнали та не заперечували проти його задоволення.

Крім того, представник позивача ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про поновлення строку позовної давності в якій вказувала на те, що ОСОБА_5 дізналась про порушення її права лише у січні 2013 року, отримавши копію відповідного договору дарування, при цьому нею здійснювався догляд за її хворою свекрухою ОСОБА_11, у зв'язку з чим вважає, що встановлений ст.. 257 ЦК України строк не пропущений.

Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позови ОСОБА_5 та третьої особи ОСОБА_7 не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, застосувавши до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності. Вказувала на те, що ОСОБА_5 після смерті батька, 17.07. 2012 році зверталась в органи нотаріату з заявою про прийняття спадщини та саме з цієї дати їй стало відомо про існування оспорюваного правочину, що також підтверджується її зверненням з відповідною заявою в органи внутрішніх справ щодо заволодіння ОСОБА_6 спірного будинковолодіння шахрайським шляхом. З даним позовом ОСОБА_5 звернулась у грудні 2015 року після спливу трирічного строку позовної давності. Крім того, ОСОБА_7 також зверталась з заявою в органи нотаріату у 2012 році з запитом щодо наявності заповіту або спадкового договору, складеного спадкодавцем, а тому ще у 2012 році вона дізналась або могла дізнатись про існування оспорюваного правочину. Вважає, що доводи ОСОБА_7 щодо обізнаності про існування вказаного договору дарування лише з листопада 2014 року не підтверджені належним чином. За таких обставин, вважає, що ОСОБА_7 також пропустила строк звернення до суду з вимогами про визнання недійсним договору, а також про визнання права власності в порядку спадкування, оскільки про відкриття спадщини їй стало відомо з моменту смерті спадкодавця. З наведених підстав просила відмовити в задоволенні позову позивача та третьої особи з самостійними вимогами до предмету спору.

Крім того, відповідач ОСОБА_6 у своїх письмових поясненнях зазначав, що посвідчу вальний напис нотаріуса на оспорюваному правочині про те, що договір підписаний сторонами та особу сторін встановлено підтверджує волевиявлення ОСОБА_10 на укладення договору дарування.

Також, в судовому засіданні 07.06.2017 року, представником відповідача ОСОБА_3 подано до суду заяву про закриття провадження у справі з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, посилаючись на те, що позовна заява ОСОБА_5 є аналогічною тій, яка вже розглядалась судами різних інстанцій та 13.05.2015 року Апеляційним судом Чернівецької області було прийнято рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Каленюк Віра Степанівна реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним та визнання права на 1/2 частку спадкового майна відмовлено.

Разом з тим, ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.02.2016 року у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про закриття провадження у справі, яке було заявлено з аналогічних підстав, відмовлено.

Крім того, вказане клопотання заявлене після уточнення представниками ОСОБА_5 в судовому засіданні, в якому брала участь представник відповідача ОСОБА_3, позовних вимог в частині визнання права власності на спадкове майно.

У відповідності до вимог ст.ст. 27,31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Оскільки судом вже вирішувалось питання про закриття провадження у справі з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, позивачем уточнено позовні вимоги та остання просила визнати за нею та іншими спадкоємцями право власності на 1/3 частку спадкового житлового будинку за кожним, а також враховуючи те, що у даному спорі приймає участь третя особа з самостійними вимогами до предмету спору, клопотання про закриття провадження є безпідставним.

Представник третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_7 - ОСОБА_4 в судовому засіданні позов ОСОБА_5 та позов третьої особи з самостійними вимогами підтримав і просив задовольнити. Зазначав, що ОСОБА_7 в силу ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька, а тому з урахуванням часток інших спадкоємців, а також в силу недійсності оспорюваного договору дарування, який дарувальником не підписувався, за нею слід визнати право власності на 1/3 частку спірного житлового будинку.

Крім того, ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку позовної давності, в якому вказував на те, що про наявність оспорюваного правочину ОСОБА_7 стало відомо в листопаді 2014 року, коли вона отримала копію позовної заяви з додатками у справі №725/5080/14-ц, а посилання представників відповідача ОСОБА_6 на те, що вона могла дізнатись про порушення своїх прав раніше, зокрема з повідомлення нотаріуса, не підтверджено належними і допустимими доказами.

Представник Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції (правонаступник - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецького міського управління юстиції) просив справу слухати без його участі.

Третя особа ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Сторони та їх представники не заявляли клопотання про залучення до участі у справі її правонаступників. Крім того, в ході розгляду даної справи, ОСОБА_8 02.02.2016 року надала до суду заяву в якій вказувала, що не заперечує проти задоволення позову ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що покійний ОСОБА_10 був його дідусем, він проживав з ним на одному подвір'ї та перебував у близьких стосунках, а тому йому відомо, що дідусь ніколи не навчався грамоті, не вмів читати і писати, а на документах замість підпису ставив хрестик. Ставити підпис на документах його вчила позивач ОСОБА_5 Зазначав, що дідусь хотів поділити своє майно між його дітьми - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, проте останній після смерті ОСОБА_10 почав стверджувати, що все майно покійного належить лише йому. При цьому документи на будинок знаходились у дружини відповідача - ОСОБА_13, яка також ходила з покійним у різні державні установи з метою узаконення земельної ділянки на якій розташований спірний будинок.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показав, що він перебуває в родинних стосунках з позивачем та є її чоловіком. Покійного ОСОБА_10 він добре знав та йому відомо, що останній не вмів читати і писати. На роботі замість нього писали заяви сторонні люди на його прохання. Щодо належного покійному майна йому відомо, що останній хотів поділити в рівних частках спірний будинок між ОСОБА_5 та її братом ОСОБА_6, а молодшій доньці хотів залишити у спадок гроші, проте після смерті тестя ОСОБА_6 заявив, що він є одноосібним власником спірного майна. За життя тесть ходив зі слуховим апаратом, був у близьких стосунках з донькою - ОСОБА_5, оскільки вона на його прохання отримувала замість нього пенсію, яку в подальшому передавала батьку, а також ОСОБА_10 святкував усі свята у колі родини ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показав, що він працював разом з покійним ОСОБА_10 в одній бригаді на ТОВ «Машзавод» та йому відомо, що ОСОБА_10 міг лише поставити підпис, проте не вмів читати і писати.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні показав, що покійний ОСОБА_10 був його тестем, оскільки він одружений з його донькою - третьою особою ОСОБА_7 Йому відомо, що тесть не вмів писати і читати, замість підпису ставив хрестик, мав поганий слух, оскільки користувався слухом апаратом. Неодноразово ОСОБА_10 наголошував на тому, що бажає, щоб після його смерті належне йому на праві власності майно було розділене між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках, а для меншої доньки - ОСОБА_7 він збере гроші.

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_13 в судовому засіданні показала, що вона є дружиною відповідача ОСОБА_6, була присутньою при укладенні спірного договору дарування, зміст якого був прочитаний покійному ОСОБА_6 та він розумів суть вказаного правочину. У нотаріуса ОСОБА_17 свекрові повторно було прочитано зміст договору та він власноруч розписався у вказаному документі, при цьому у нього тремтіли руки та перед підписанням договору він тренувався ставити підпис на чернетках. Спір між родичами щодо будинковолодіння почався після смерті ОСОБА_10 Також зазначала, що у ОСОБА_10 були напружені відносини з його доньками ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а тому він вирішив подарувати будинок її чоловіку ОСОБА_6 Вважає, що твердження членів родини ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про те, що покійний ОСОБА_10 не вмів писати та читати є неправдивими. Після укладення спірного правочину свекор продовжував проживати разом з ними в будинку по АДРЕСА_1, а іншим родичам вони вирішили не розповідати про укладений договір дарування.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні показав, що у день укладення оспорюваного договору він привіз ОСОБА_10, а також подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_13 до нотаріуса ОСОБА_17, де ОСОБА_10 було в голос прочитано зміст договору та нотаріус уточнила у нього чи бажає він передати майно у спадок, чи подарувати. Після отримання відповіді останнього про те, що він бажає укласти договір дарування, нотаріус показала де поставити підпис і ОСОБА_10 особисто підписав договір. Відповідач ОСОБА_6 та його дружина під час підписання дарувальником договору сиділи на дивані, а потім ОСОБА_6 також поставив свій підпис на договорі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов ОСОБА_5, з урахуванням уточнених позовних вимог, та позов третьої особи ОСОБА_7 обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін в цивільному процесі.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що 18.01.2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_10 подарував ОСОБА_6 житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0877 га, що має кадастровий номер НОМЕР_1 (а/с 8 Том 1).

У відповідності до вимог ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У відповідності до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що між сторонами виникав спір з приводу вказаного договору дарування та рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13.05.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Каленюк Віри Степанівни, Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та визнання права на частку спадкового майна відмовлено (а/с 64 Том 1).

Як вбачається зі змісту вказаного рішення підставою для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 18.01.2012 року позивач вказувала на те, що її батько вперше за своє життя приймав участь при оформленні нотаріусом документу, а при наявності фізичних вад у нього та неписьменності, він не міг усвідомити суть вказаного правочину, а тому такий договір був укладений за відсутності його вільного волевиявлення, яке б відповідало його внутрішній волі та було спрямовано на настання реальних наслідків, оскільки він не розумів суть договору.

За наслідками розгляду вказаної справи Апеляційним судом Чернівецької області у рішенні від 13.05.2015 року було встановлено, що належними та допустимими доказами не доведено наявності помилки у ОСОБА_6 щодо обставин укладеного ним договору, а тому наявності підстав передбачених ч. 1 ст. 229 ЦК України для визнання вказаного договору недійсним не встановлено.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач як підставу для задоволення своїх вимог в частині визнання договору дарування від 18.01.2012 року недійсним вказує на те, що дарувальник вказаного договору не підписував, що свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення спірного правочину. З аналогічних підстав в цій частині заявлений позов третьої особи ОСОБА_7

Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові від 18 грудня 2013 року по справі №6-127 цс13, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст.203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Відповідно до висновку експерта №1281-к від 16.08.2016 року, підписи від імені ОСОБА_10 в договорі дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 18.01.2012 року на бланку з серійним номером ВРН 354570 та від імені ОСОБА_10 в рядку №149 в реєстрі реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С. - виконані, ймовірно, не ОСОБА_10 з наслідуванням його підпису (а/с 11 Том 2).

Так, в судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які пояснили, що ОСОБА_10 не вмів писати, а лише міг поставити підпис на документі у вигляді хрестика чи іншим способом.

Натомість свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_13 вказували, що особисто були присутні при тому як ОСОБА_19 власноруч підписав оспорюваний правочин.

Будучи допитаним в судовому засіданні експерт ОСОБА_20 пояснив, що для порівняння підпису ОСОБА_6 ним використовувались зразки його підпису, що містились у проекті землеустрою, оскільки такий підпис дарувальника виконаний з меншим розривом у часі в порівнянні з підписами, які містяться в інших документах. Так, у проекті землеустрою підпису були виконанні з високим ступенем виробленості почерку, а в договорі дарування з низьким, крім того були встановлені інші розбіжності щодо координації рухів, транскрипції, темпом виконання підпису, що описано у дослідницькій частині експертного висновку. При проведені експертного дослідження були використанні інформаційні джерела зазначені у вказаному висновку. Вказував на наявність достатніх підстав вважати, що у вказаному договорі та Реєстрі нотаріальних дій підпис від імені ОСОБА_10 виконаний, ймовірно, не ним, а з наслідуванням його підпису. Підтримав складений ним висновок.

Відповідно до ст. 66 ЦПК України висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_13, оскільки вони не узгоджуються з іншими доказами у справі в їх сукупності, спростовуються дослідженим висновком експерта №1281-к від 16.08.2016 року та роз'ясненнями експерта ОСОБА_20 наданими в судовому засіданні. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували, що дані свідки дійсно були присутні при підписані вказаного вище договору, а тому їх покази не можуть ставитись в основу судового рішення як одні із належних та допустимих джерел доказування.

Крім того, долучена до матеріалів справи копія фото з написом на звороті не може вважатись належним доказом того, що ОСОБА_10 підписував спірний договір. При цьому, той факт, що ОСОБА_10 вмів писати не може спростовувати висновок експерта про те, що підпис від його імені ймовірно виконаний не ним та з наслідуванням його підпису (а/с 143 Том 1).

Згідно правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові № 6-162цс13 від 19.02.2014 року, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Отже, судом встановлено, що в момент укладення оспорюваного правочину, між його сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, оскільки висновком експерта встановлено, що дарувальником ОСОБА_10 договір дарування від 18.01.2017 року не підписувався, а отже він не виявляв своєї волі на його укладення, а тому спірний договір слід визнати недійсним.

Відповідно до ч. ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_10 та після його смерті відкрилась спадщина на належне йому нерухоме майно, а саме будинковолодіння по АДРЕСА_1 в м. Чернівці (а/с 12, 110, 211 Том 1).

Згідно ст.ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За змістом ст.. 1258, 1261 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За наслідками розгляду справи встановлено, що покійний ОСОБА_10 був батьком ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6

У відповідності до вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були зареєстровані та проживали зі спадкодавцем на день його смерті за адресою АДРЕСА_1 (а/с 18 Том 1).

Як вбачається з обставин встановлених рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13.05.2015 року, 17.07.2012 року ОСОБА_5 зверталась в органи нотаріату з заявою про прийняття спадщини та з цього часу їй стало відомо про те, що спірний житловий будинок був подарований батьком її брату ОСОБА_6 (а/с 65 Том 1).

Наявність спадкової справи щодо майна покійного ОСОБА_10 також підтверджується витягом зі Спадкового реєстру (а/с 19 Том 1).

Таким чином, ОСОБА_5 є спадкоємцем першої черги щодо вказаного нерухомого майна, вчасно звернулась в органи нотаріату з заявою про прийняття спадщини, проте реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину не змогла у зв'язку з тим, що спадкове майно було відчужене на підставі оспорюваного договору дарування, який підлягає визнанню недійсним з наведених вище підстав.

Крім того, місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_7 не проживала по місцю своєї реєстрації разом із спадкодавцем матеріали справи не містять, а тому наявні підстави вважати, що вона та ОСОБА_6, який проживав в АДРЕСА_1 разом з покійним ОСОБА_10, прийняли спадщину в силу ст.. 1268 ЦК України, проте реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину в органах нотаріату не змогли через існування між ними спору щодо відчуження спірного нерухомого майна на підставі оспорюваного договору дарування.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, право позивача ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_7 підлягає захисту шляхом визнання за ними права власності на 1/3 частку спадкового майна за кожним.

Крім того, ОСОБА_6 також належить 1/3 частка у вказаному нерухомому майні як спадкоємцю першої черги, який постійно проживав зі спадкодавцем, а тому за ним слід визнати таке право в судовому порядку.

Оскільки представником відповідача ОСОБА_6 заявлено про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин з огляду на те, що позивачу та третій особі у 2012 року було відомо про наявність оспорюваного ним договору, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення.

Так, ОСОБА_5 під час підготовки документів про оформлення спадщини дізналась про існування оспорюваного договору дарування та представник позивача вказувала, що копію такого договору вона отримала лише у січні 2013 року, а тому вважає, що саме з цього часу рахується строк позовної давності, крім того ОСОБА_5 здійснювала догляд за своєю свекрухою з червня 2015 року по день її смерті.

Представник ОСОБА_7 заявляв, що третя особа дізналась про існування оспорюваного правочину у листопаді 2014 року.

В судовому засіданні представники позивача та третьої особи заявили клопотання про поновлення строку позовної давності.

Разом з тим, заява позивача та третьої особи з самостійними вимогами до предмету спору про поновлення строку позовної давності відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України не означає, що подана відповідачем заява про застосування позовної давності, тобто про сплив позовної давності, є наслідком відмови в позові, якщо він обґрунтований.

Як вбачається з правової позиції сформованої Верховним судом України у постанові від 29.10.2014 року №6-152цс14, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи з порушенням її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення.

Так, не зважаючи на те, що позивач у липні 2012 року зверталась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та їй було повідомлено про наявність оспорюваного договору, а також те, що вона зверталась у серпні 2012 року з заявою в правоохоронні органи щодо шахрайського заволодіння ОСОБА_6 спірного будинковолодіння, про те, про обставини порушення її права ОСОБА_5 дізналась лише отримавши копію оспорюваного правочину з якої їй стало відомо про те, що підпис її батька у договорі не схожий на той, яким він зазвичай розписувався.

За таких обставин, перебіг строку позовної давності для ОСОБА_5 слід обраховувати з моменту отримання нею копії вказаного вище договору дарування, тобто з січня 2013 року, а тому, враховуючи те, що з даним позовом вона звернулась до суду 28.12.2015 року, строк позовної давності в даному випадку не пропущено.

З аналогічних підстав не підлягає застосуванню наслідки спливу строку позовної давності до вимог третьої особи ОСОБА_7, оскільки остання отримала копію оспорюваного договору разом з матеріалами позовної заяви у справі ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Каленюк Віри Степанівни, Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та визнання права на частку спадкового майна, тобто в листопаді 2014 року.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 15,16, 29, 203, 215, 257, 267, 717, 719, 1216, 1218, 1220, 1222, 1223, 1258, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст. 3,4, 10, 11, 57-61, 64, 66, 88, 218, 294, 349 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позови ОСОБА_5 та третьої особи ОСОБА_7 - задовольнити.

Визнати недійним договір дарування житлового будинку від 18.01.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., зареєстрований у реєстрі за №149, відповідно до якого ОСОБА_10 подарував ОСОБА_6 житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/3 частку житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0877 га за кадастровим номером НОМЕР_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частку житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0877 га за кадастровим номером НОМЕР_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частку житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0877 га за кадастровим номером НОМЕР_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський