Справа № 487/6134/16-ц
Провадження № 2/487/464/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

05.05.2017 року місто Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді РАЗУМОВСЬКОЇ О.Г.,

при секретарі ШЕВИРЯЄВІЙ К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернулась до суду з позовною заявою про розірвання договору довічного утримання, в якій вказує, що 01.06.2004 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, який було засвідчено державним нотаріусом, за умовами якого відповідач зобов'язалася здійснювати догляд за ОСОБА_1 у вигляді належного забезпечення харчування, одягу, житла шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі. Оскільки ОСОБА_2 не виконувала умови договору довічного утримання, позивач просить розірвати договір довічного утримання, укладений 01.06.2004 року між нею та ОСОБА_2

До судового засідання представник позивача не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, проти розгляду заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду предявленого позову була повідомлена належним чином, шляхом подання оголошення в газету "Южная правда" редакції №41-42 (23667-23668) від 13.04.2017 року, заяви про розгляд справи за її відсутністю не надходило, таким чином, в силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України суд вважає, що відповідач не зявився до суду без поважних причин. З урахуванням заяви представника позивача про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи відповідно до вимог ст. 164 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи обєктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчуджувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчуджувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчуджувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.

Відповідно до частини 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчуджувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчуджувача, не підлягають поверненню.

Судом встановлено, що 01.06.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, який засвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №1-717 (а.с. 3). Згідно укладеного договору відповідач зобовязалася здійснювати догляд за ОСОБА_1 у вигляді забезпечення належними харчуванням, одягом, житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі, а позивачем на підставі пункту 1 договору була передана у власність відповідачу квартира АДРЕСА_1. Дана квартира складається з однієї кімнати загальною площею 16.8 кв. м., жилою площею 11.2 кв.м. Коридор І спільного користування.

У відповідності до п. 7 договору довічного утримання, вартість матеріального забезпечення з утримання (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги), визначено у розмірі 50 (пятдесят) гривень щомісячно.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу України.

У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як вбачається з матеріалів справи, договір довічного утримання було укладено у зв'язку з тим, що вона є одинокою, хворою людиною похилого віку та потребує сторонньої допомоги. Зазначає, що після укладення договору довічного утримання відповідач майже не здійснювала оплату матеріального забезпечення. Протягом всього часу дії договору довічного утримання відповідач до позивача не навідувалась, не забезпечувала її їжею та ліками. Позивач за свої кошти забезпечує себе ліками, продуктами харчування та оплачує комунальні послуги.

Як роз'яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Згідно до ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

У відповідності до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Тому враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, суд приходить до висновку, що договір довічного утримання від 01.06.2004 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає розірванню, а підставою для розірвання договору довічного утримання є факт невиконання або неналежного виконання набувачем обов'язків за договором довічного утримання.

Відповідач не в повній мірі виконувала взяті обов'язки за договором, а тому між сторонами в подальшому існування договірних зобов'язань за договором є недоцільним.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору у сумі 551,20 гривень.

Керуючись ст. 11, 203, 215, 225, ст. 744, 1268 ЦК України, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, ст. 10, 11, ст. 60-64, ст. 212-215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 01.06.2004 року державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №1-717.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та зняти заборону на відчуження, накладену згідно договору довічного утримання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження. Заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: О.Г. РАЗУМОВСЬКА