Справа №718/2003/16-ц
Провадження №2/718/835/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2017 року Кіцманський районний суд Чернівецької області у складі: головуючого судді Мізюка В.М., секретаря Безушко М.Д. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кіцмань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги тим, що 19.06.2003 року між нею та її бабусею ОСОБА_4 було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, та на підставі чого нею було зареєстровано своє право власності на будинок. В липні 2013 року, в період її відсутності, ОСОБА_4, за намовлянням доньки, подала позов про визнання недійсним договору дарування, який заочним рішенням Кіцманського районного суду від 30.09.2013 року було задоволено, після чого ОСОБА_4 уклала із ОСОБА_3 аналогічний договір дарування. Повернувшись із-за кордону, 23.07.2014 року, вона звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення, та за результатами його розгляду було ухвалено рішенням про відмову у визнанні недійсним договору дарування від 19.07.2003 року та визнано недійним договір дарування укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3. Однак, як їй стало відомо ОСОБА_3 вже продала будинок ОСОБА_2, а тому просила визнати недійсним договір купівлі продажу укладений між останніми.

Представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстав наведених в позові.

Представник відповідача позов не визнав, вказуючи що ОСОБА_2 є єдиною та законною набувачкою майна, оскільки договір купівлі-продажу укладено з дотриманням норм чинного законодавства.

Третя особа, ОСОБА_3, в судове засідання не з'явилася, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про місце, дату та час слухання, про що свідчить розписка в отриманні рекомендованого повідомлення.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 19.06.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, згідно якого остання отримала у дар житловий будинок АДРЕСА_1 який було посвідченого приватним нотаріусом Кіцманського нотаріального округу Чернівецької області та зареєстровано в реєстрі за №1914.

Заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30.09.2013 року задоволено позов ОСОБА_4 та визнано недійсним договір дарування від 19.06.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 18.02.2015 року, яке чинне і на даний час, скасовано заочне рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30.09.2013 року і ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 який було посвідченого приватним нотаріусом Кіцманського нотаріального округу Чернівецької області та зареєстровано в реєстрі за №1914, відмовлено.

Встановлено, що 03.03.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, який було посвідченого приватним нотаріусом Кіцманського нотаріального округу Чернівецької області та зареєстровано в реєстрі за №435.

Заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18.01.2016 року, яке є чинним і на даний час, визнано недійсним дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який було посвідченого приватним нотаріусом Кіцманського нотаріального округу Чернівецької області та зареєстровано в реєстрі за №435.

Таким чином, зважаючи на те що зазначені судові рішення, договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, який було посвідченого приватним нотаріусом Кіцманського нотаріального округу Чернівецької області та зареєстровано в реєстрі за №1914, вважається дійсним, а тому право власності на вказаний будинок фактично належить ОСОБА_1.

Встановлено, 01.12.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, в АДРЕСА_1

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою для визнання правочину недійсним.

У відповідності до ч.ч. 1 та 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд;власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно приписів ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до вимог встановлених у ч.2, 3 ст.321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом; примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч.2 ст. 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Крім того, суд також враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року". Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно з ст.1 Першого протококу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. До того ж у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 року Європейський суд з прав людини зробив висновок, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном" та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони пе ршими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 07.12.1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.01.1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Верховний Суд України за наслідками розгляду справи (постанова №6-92цс13 від 18.09.2013 року) щодо законності передачі земельної ділянки прийшов до наступного правового висновку, відповідно до якого особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Згідно ст.ст. 387, 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Враховуючи вищевикладене, всебічно, повністю і об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачка та її представник довели належними і допустимими доказами, що при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було допущено порушення вимог закону, у тому числі ст. 203 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не була учасником правовідносин при продажі належного їй житлового будинку, майно вибуло з її володіння поза її волею, а тому договір купівлі продажу підлягає скасуванню, а житловий будинок поверненню законній власниці ОСОБА_1.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 30, 41, 47 КК України, ст.ст. 10, 57, 60, 61, 174, 212, 223 ЦПК України, ст.ст. 387, 388, 391 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 01.12.2014 року, серія та номер 2297, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, та посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського нотаріального округу ОСОБА_5.

Витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належний їй на праві власності житловий будинок літ. «А», сараї літ. «Б», гараж літ. «В», криницю літ. «К» та огорожу №1-5, що знаходяться по АДРЕСА_1 Кіцманського району Чернівецької області.

В іншій частині заявлених вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької області через Кіцманський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а в разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: В.М. Мізюк