АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Піхур О.В.
№22-ц/796/6811/2017 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НРП» про скасування наказу, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив Наказ ТОВ «НРП» № 704-к від 05 липня 2016 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1.» скасувати та поновити його на посаді оператора товарного відділу складської логістики ТОВ «НРП», стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до моменту поновлення на роботі в сумі 65 642, 61 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що його звільнення є незаконним, оскільки посада, яку він займав, не належить до посад і робіт, затверджених постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 p. № 447/24 (чинного на території України згідно з постановою Верховної Ради України від 12.09.1991 р. № 1545-ХІІ).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що він фактично пропрацював 2 робочих дні на новій посаді оператора відділу. За цей час він не обслуговував жодні матеріальні цінності, не мав фізичного контакту з ними. Суть роботи оператора - це відображення в електронному вигляді товарних залишків.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ТОВ «НРП» - Мірошниченко Ю.В. проти апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 було незаконним, проте він пропустив місячний строк для звернення до суду із позовом про поновлення на роботі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 25 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір, відповідно до п. 1.2. якого, позивача прийнято на посаду комірника відділу логістики (а.с. 14-15).

01 червня 2016 року позивача переведено на посаду оператора товарного відділу складської логістики, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 12-13).

Відповідно до службової записки ОСОБА_4 від 05.07.2016 року, 09.06.2016 року на складі ТОВ «НРП» була проведена часткова інвентаризація, в результаті якої була виявлена недостача смартфонів Apple Iphone5S 16 СВ SPACE GREY в кількості 30 штук, 10.06.2016 службою внутрішньої діяльності було розпочато внутрішнє розслідування, за результатом якого було виявлено, що вищеназваний товар вивозився на змінах комірника відділу складської логістики - ОСОБА_5 та оператора товарного відділу складської логістики - ОСОБА_1. Щодо недостачі, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 відмовилися надавати будь-які усні чи письмові пояснення, так як ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є матеріально-відповідальними особами, безпосередньо працюють з відпуском ТМЦ, просив звільнити їх у зв'язку зі втратою довіри (а.с. 51).

Відповідно Наказу №186 від 08.06.2016 року проведено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей з метою установлення лишку або нестачі товарно-матеріальних цінностей шляхом зіставлення фактичної їх наявності (а.с. 52).

Відповідно порівняльної відомості результатів інвентаризації ТМЦ №147 від 10.06.2016 року було встановлено недостачу смартфонів Apple Iphone5S 16 СВ SPACE GREY в кількості 30 штук (а.с. 53).

Відповідно до Акту про відмову надати письмові пояснення від 30.06.2016 року, комірник відділу складської логістики ОСОБА_5, оператор товарного відділу складської логістики ОСОБА_1 відмовилися надавати письмові пояснення у зв'язку з виявленою недостачею товару на складі, згідно акта інвентаризації від 09.06.2016 року (а.с. 54).

05 липня 2016 року відповідач видав Наказ №704-К про звільнення позивача із займаної посади оператора товарного відділу складської логістики у зв'язку з втратою довір'я до нього при обслуговуванні товарно-матеріальних цінностей, згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП Укpaїни з 05 липня 2016 року на підставі службової записки ОСОБА_4 від 05.07.2016 року , Наказу №186 від 08.06.2016 року «Про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей», порівняльної відомості результатів інвентаризації ТМЦ №147 від 10.06.2016 року, Акта про відмову надати письмові пояснення від 30.06.2016 року (а.с. 17).

Відповідно наказу №704-К про звільнення від 05.07.2016 року, позивачу виплачено компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 17).

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати: чи становить виконання операцій, пов'язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до листа Оболонського Управління поліції Головного Управління Національної Поліції України в м. Києві від 30.01.2017 року, згідно наданих посадовими особами ТОВ «НРП» документів ОСОБА_1 не є матеріально-відповідальною особою ТОВ «НРП», а до моменту фактичного звільнення обіймав посаду оператора товарного відділу складської логістики, не пов'язану з фізичним обслуговуванням матеріальних цінностей. Слідством встановлено, що матеріально - відповідальною особою ТОВ «НРП» є керівник Департаменту логістики ОСОБА_4 Фактів, підтверджуючих причетність ОСОБА_1 до можливих шахрайських дій співробітниками ТОВ «НРП» не встановлено. Фактів, що свідчать про крадіжку майна ТОВ «НРП», що можливо відбулась 18.05.2016 року на території складу за адресою: м. Київ, вул. М. Вовчка, 18-А, не встановлено. В рамках кримінального провадження № 00075751 ОСОБА_1 має процесуальний статус свідка.

Отже, видаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв'язку з учиненням ним винних дій, які дають підстави для втрати довір'я до нього як працівника, що безпосередньо обслуговує товарні цінності (на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України), ТОВ «НРП» діяв в порушення вимог чинного трудового законодавства, оскільки з позивачем не укладався договір про повну матеріальну відповідальність, в трудовому договорі відсутній обсяг робіт позивача.

До суду представник ТОВ «НРП» подав заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі:

1 вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду);

2 розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду);

3 розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Ураховуючи викладене й установлені судом обставини справи, яка переглядається, початок перебігу місячного строку звернення до суду в цьому разі для працівника повинен починатися з дня ознайомлення ОСОБА_1 із наказом про звільнення.

Оскільки позивача було звільнено на підставі Наказу №704-к від 05 липня 2016 року, ознайомлено 06 липня 2016 року, а із позовом він звернувся до суду лише 19 вересня 2016 року, то передбачений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду працівник пропустив.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що причиною звернення до суду з пропуском строку є незадовільний стан його здоров'я, що підтверджується довідкою, долученою до позовної заяви (а.с.25).

Натомість, вказана довідка свідчить про стан здоров'я позивача станом на 08.09.2016 року, тобто поза межами строку, який надано для звернення до суду та не є підставою для поновлення строку, оскільки не містить доказів про тривале лікування та хворобу, які б стали на заваді зверненню до суду у визначені законом строки.

Отже, місцевий суд правильно застосував положення частини другої статті 233 КЗпП України.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді