Справа №490/6061/15-ц 12.06.2017 12.06.2017 12.06.2017
Справа №490/6061/15-ц Головуючий першої інстанції Подзігун Г.В.
Провадження №22-ц/784/1411/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

12 червня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_8 ухвалу судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2015 року, постановлену у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_8, Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ-Плюс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6, ОСОБА_4, про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 28 жовтня 1979 року ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_9, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №19.

В період шлюбу подружжям було набуто нерухоме майно: пансіонат «Олімп» (стара назва - «Луміниця»), який розташований по вулиці Морська №161 в селі Коблеве Березанського району Миколаївської області, та квартира по вулиці Фалєєвська №24а/1 в місті Миколаєві.

Посилаючись на викладене, позивач просила здійснити поділ зазначеного нерухомого майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши кожному по 1/2 частині пансіонату та квартири.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2015 року відкрито провадження у справі.

В подальшому позивач декілька разів уточнювала позовні вимоги, та зазначивши що натепер право власності на пансіонат «Олімп», який розташований по вулиці Морська №161 в селі Коблеве Березанського району Миколаївської області та на квартиру по вулиці Фалєєвська №24а/1 в місті Миколаєві, зареєстровано за іншими особами, предявила позовні вимоги також до ОСОБА_6 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ-Плюс» відповідно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору зазначена ОСОБА_4, та просила визнати вищезазначене спірне нерухоме майно спільною власністю подружжя, виділити кожному з подружжя по 1/2 частині пансіонату та квартири, та витребувати їх з чужого незаконного володіння.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 грудня 2015 року позов задоволено частково. Ухвалено про визнання пансіонату «Олімп», розташованого у Миколаївській області в селі Коблеве по вулиці Морська №161 спільною сумісною власністю подружжя з виділом у власність ОСОБА_2 і ОСОБА_9 по 1/2 його частині, та витребувано його із чужого незаконного володіння ОСОБА_6. В задоволенні решти позовних вимог позивачу відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

В порядку апеляційного перегляду судового рішення, 30 березня 2016 року Апеляційним судом Миколаївської області ухвалено рішення, яким судове рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасовано та у цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 лютого 2017 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_8 та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6

Ознайомившись із матеріалами справи та не погодившись із постановленою у справі ухвалою районного суду про відкриття провадження у справі, ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2015 року скасувати, та постановити нову ухвалу, якою позовну заяву повернути позивачу. При цьому, останній вказував на порушення суддею районного суду правил підсудності.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до положень Конституції України та ст.3 ЦПК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу ст.107 ЦПК України всі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються судом першої інстанції, якими є районні, районні у містах, міські та міськрайонні суди. Законодавчі акти, які по-іншому визначають суди першої інстанції щодо певних цивільних справ, відповідно до ч.3 ст.2 ЦПК України не можуть бути застосовані.

Питання про підсудність справ визначається ЦПК України, зокрема: розділом II - щодо справ наказного провадження; главою 1 розділу III - щодо справ позовного провадження; розділом IV - щодо справ окремого провадження; розділами VI, VII - щодо заяв (скарг) стягувача, боржника, інших учасників виконавчого провадження, заяв (подання) державного виконавця з питань, повязаних з виконанням судових рішень; главами 1 і 2 розділу VIII - щодо клопотань про визнання, звернення до виконання рішення іноземних судів; ст.404 - щодо заяв про відновлення втраченого судового провадження; ст.414 - щодо справ за участю іноземних осіб.

Так, за змістом ст.109 ЦПК України, яка носить загальний характер, позови до фізичних осіб предявляються в суд за їхнім зареєстрованим місцем проживання.

Виключенням з цього правила є, в тому числі, випадки, що передбачені ст.114 ЦПК України.

Так, для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, встановлена виключна підсудність, а саме правило ч.1 ст.114 ЦПК України, відповідно до якого позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Такі ж роз'яснення щодо цього питання містить п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».

Згідно з положеннями ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364,367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370,372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

З матеріалів справи убачається, що позивач просила здійснити поділ нерухомого майна, до складу якого увійшов пансіонат «Олімп», який розташований на адміністративний території Березанського району Миколаївської області, та квартира по вулиці Фалєєвська 24а/1, в місті Миколаєві, яка розташована на адміністративній території Центрального району міста Миколаєва.

Виходячи з предмету позову даний спір має розглядатися за правилами виключної підсудності за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Отже, відкриваючи провадження у справі, суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст.119-120 ЦПК України, оскільки основна частина нерухомого майна спірна квартира територіально розташована у Центральному районні міста Миколаєва.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що справа повинна розглядатися Березанським районним судом Миколаївської області, оскільки основна частина майна розташована на адміністративний території Березанського району Миколаївської області та її вартість значно перевищує вартість квартири.

Так, у п.43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» розяснено, що якщо пред'явлено позов про право власності на кілька жилих приміщень (квартир), розташованих у різних районах міста чи в різних містах, або позов про поділ спадкового майна, яке складається з кількох квартир (об'єктів нерухомості) у різних місцевостях, тобто вимоги, для кожної з яких частиною першою статті 114 ЦПК України встановлено виключну підсудність, то позов пред'являється до одного із судів за вибором позивача, але за місцезнаходженням основної частини нерухомого майна, яка за своєю вартістю перевищує ті, що знаходяться в інших районах чи місцевостях.

З огляду на викладене, критеріям визначення основної частини нерухомого майна є його вартість, яка повинна перевищувати вартість майна, що знаходяться в інших районах чи місцевостях.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що районним судом не досліджені питання співвідношення вартості нерухомого майна. Втім, останньою не надано доказів на підтвердження того, що на момент постановлення ухвали про відкриття провадження у даній справі вартість пансіонату перевищувала вартість іншого спірного майна. Не було таких даних і у суду першої інстанції під час вирішення питання про відкриття провадження, оскільки не завжди на стадії прийняття позову можливо встановити ціну позову та вартість майна, про яке виник спір.

За такого, враховуючи те, що звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачем не надані були доказі щодо вартості спірного майна, що давало можливість встановити місце знаходження його основної частини виходячи з вартості майна, то у суду першої інстанції, в контексті положень ст.ст.114,115 ЦПК України, і не було підстав для повернення позивачу позовної заяви з підстав недотримання останнім правил підсудності.

За вказаних обставин, на думку колегії суддів, підстав вважати, що правила підсудності були порушені немає. Тим більше, що за ст.116 ЦПК України у разі виявлення після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності, суд не позбавлений можливості передати справу до іншого суду.

У відповідності п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки доводи апеляційної скарги є безпідставними, а ухвала суду першої інстанції постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства, то підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Ухвалу судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_10