АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

13 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Лапчевської О.Ф.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду міста Севастополя від 05 липня 2012 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Севастополі, Управління Державної пенітенціарної служби України в Автономної Республіки Крим та м. Севастополі, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Севастополі, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Севастополя з позовом про відшкодування моральної шкоди у розмірі 245 760 грн., завданої внаслідок незаконного тримання під вартою.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в червні 2005 року його було затримано за підозрою у скоєнні злочину та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Строк тримання під вартою неодноразово продовжувався судом. Постановою Апеляційного суду м. Севастополя від 28 жовтня 2005 року йому було продовжено граничний строк тримання під вартою до 29 листопада 2005 року.Після направлення справи з обвинувальним висновком до суду він незаконно утримувався під вартою, оскільки з 29 листопада 2005 року до 29 грудня 2005 року він утримувався під вартою без рішення, а в подальшому без мотивованого рішення суду. Посилався на те, що факт його незаконного тримання під вартою встановлено ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 12 квітня 2011 року, якою постановлений щодо нього вирок, яким він був засуджений за частиною першою статті 115 КК України до 7 років позбавлення волі, було скасовано, кримінальну справу повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування, міру запобіжного заходу щодо нього змінено - звільнено з-під варти в залі судового засідання.

Вказав, що незаконним триманням під вартою протягом 5 років 4 місяців 14 днів йому було завдано моральної шкоди, оскільки були порушені його нормальні життєві зв'язки, він не міг реалізувати свої звички та бажання, був позбавлений можливості виховувати дитину.

Також в липні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, посилаючись на те, що неправомірними діями відповідачів, які полягають у незаконному позбавленні волі, йому завдано матеріальної шкоди у виді втраченого заробітку, який складає 54 156 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Севастополя від 14 лютого 2012 року справи об'єднано в одне провадження.

Рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 05 липня 2012 року в задоволенні позовів відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного з'ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Відмова суду у задоволенні позову порушує право позивача, передбачене ст. 56 Конституції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що висновок суду про законність тримання позивача під вартою без рішення суду в період з 29.11.2005 по 29.12.2005 є таким, що суперечить позиції Європейського суду з прав людини в рішенні від 25 листопада 2010 року у справі «Руденко проти України» стосовно практики тримання обвинувачених під вартою без рішення суду лише на підставі того, що обвинувальний висновок у справі подано до суду.

Судом не повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та не надано належної оцінки доказам щодо перебування позивача у трудових відносинах з ПП ОСОБА_2

За наведених обставин просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Севастополя від 05.07.2012 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду м. Севастополя від 08 листопада 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Апеляційного суду м. Севастополя від 08.11.2012 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду м. Севастополя від 08.11.2012 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2013 скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд на підставі, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції Закону № 2453-VI від 7 липня 2010 року), підстави: встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом, а саме статті 3, підпункту «с» пункту 1, пунктів 3, 5 статті 5 та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» щодо періоду тримання заявника під вартою з 29 листопада 2005 року по 29 грудня 2005 року.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях, справу надіслано до Апеляційного суду м. Києва.

Під час нового апеляційного розгляду представник позивача - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, з підстав наведених в ній та просив задовольнити.

Представники відповідачів, які належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у рамках кримінальної справи, порушеної відносно нього, тривалий час перебував під вартою.

29 червня 2005 року старший слідчий прокуратури Нахімовського району м. Севастополя Форсюк А.А. порушив кримінальну справу за фактом вбивства громадянина ОСОБА_5 Увечері цього ж дня ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вбивстві.

01 липня 2005 року постановою Нахімовського районного суду м. Севастополя ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

08 липня 2005 року ОСОБА_1 пред'явлено обвинувачення за частиною першою статті 115 КК України.

28 серпня 2005 року постановою цього ж суду продовжено строк тримання під вартою до трьох місяців, а постановою від 27 вересня 2005 року продовжено строк тримання під вартою до чотирьох місяців.

29 листопада 2005 кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 115 КК України направлено до Нахімовського районного суду м. Севастополя.

29 грудня 2005 постановою Нахімовського районного суду м. Севастополя дану кримінальну справу повернуто на доопрацювання до прокуратури Нахімовського району, запобіжний захід залишено без змін.

Після завершення додаткового розслідування, 28 лютого 2006 року справу було знову направлено до районного суду для розгляду.

Вироком Нахімовського районного суду м. Севастополя від 19 листопада 2010 року ОСОБА_1 засуджено за частиною першою статті 115 КК України до 7 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 12 квітня 2011 року зазначений вирок скасовано, кримінальну справу направлено прокурору для проведення додаткового розслідування, міру запобіжного заходу змінено - ОСОБА_1 звільнено з-під варти в залі суду. При цьому суд зазначив, що в період з 29 листопада по 29 грудня 2005 року ОСОБА_1 утримувався під вартою без рішення суду, а в подальшому утримання під вартою належним чином не мотивувалося і не містило зазначеного терміну перебування підсудного під вартою.

Після додаткового розслідування досудове слідство по справі завершено, справа передана в суд за обвинуваченням ОСОБА_1 по ч. 1 ст. 115 КК України і призначена до розгляду на 04.12.2012 (т. 1, а.с. 184).

За наведених обставин, тримання ОСОБА_1 під вартою можна розділити на три періоди.

До першого періоду входить тримання ОСОБА_1 під вартою, яке тривало із дня його затримання за підозрою у вбивстві, а саме з 29 червня 2005 року до 29 листопада 2005 року, коли строк його тримання під вартою в останнє продовжено постановою апеляційного суду.

Другий період, щодо якого не було жодного рішення, тривав з 29 листопада 2005 року до 29 грудня 2005 року. Тобто, з дня коли після закінчення досудового слідства справу було передано на розгляд до суду і до дня, коли під час підготовчого судового засідання у кримінальній справі районний суд вирішив направити справу на додаткове розслідування та виніс постанову про залишення ОСОБА_1 запобіжного заходу без змін.

Останній, третій період, з 29 грудня 2005 року та до 12 квітня 2011 року, коли ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя постановлений щодо ОСОБА_1 вирок, яким він був засуджений за частиною першою статті 115 КК України до 7 років позбавлення волі, було скасовано, кримінальну справу повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування, міру запобіжного заходу щодо нього змінено - звільнено з-під варти в залі судового засідання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Апеляційним судом м. Севастополя від 12.04.2011 визнано утримання позивача під вартою з 29.11.2005 по 12.04.2011 незаконним.

В ухвалі Апеляційного суду м. Севастополя від 12 квітня 2011 року, на яку посилається позивач як на підставу свого позову, зазначено, що в період з 29 листопада 2005 року по 29 грудня 2005 року ОСОБА_1 утримувався під вартою без рішення суду, а в подальшому продовження тримання під вартою належним чином не мотивувалося і не містило зазначеного терміну знаходження підсудного під вартою.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції встановивши, що законодавство не передбачало підстав для тримання особи під вартою після направлення справи до суду першої інстанції та до проведення попереднього розгляду справи,виходив з того, що після 29.11.2005, коли кримінальну справу з прокуратури Нахімовського району м. Севастополя було направлено до Нахімовського районного суду м. Севастополя, нова постанова про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_1 не повинна була виноситися, тому суд вважав, що твердження позивача, що він в період з 29.11.2005 по 29.12.2005 тримався під вартою незаконно є таким, що не засновано на законі. Щодо посилань позивача на те, що в період з 29.12.2005 по 12.04.2011 він утримувався під вартою без мотивованого рішення суду, а тому - незаконно, то суд вважав їх також необґрунтованими й такими, що суперечать поясненням самого позивача. Зазначив, що позивач у судовому засіданні пояснював, що неодноразово оскаржував усі постанови судів про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а в подальшому - й продовження строків тримання під вартою, що на думку суду свідчило про реалізацію позивачем (у кримінальній справі - обвинуваченим, підсудним) свого процесуального права на оскарження судового рішення й перевірку вищестоящими судами його законності. Також суд вважав, що позивачем не надано суду доказів про незаконність постанов Нахімовського райсуду м. Севастополя з питань тримання його під вартою за спірний період та не доведено позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Право особи на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює ОРД, досудове розслідування, прокуратури або суду, передбачено Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Протоколом № 7 до Конвенції, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, ЦК, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», (далі - Закон), Положенням про застосування Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У статті 1176 Цивільного кодексу України йдеться про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У ній йдеться, серед іншого (inter alia), про те, що порядок відшкодування шкоди, завданої вищевказаними органами встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, притягнення як обвинуваченого, взяття і тримання під вартою, обшуку, виїмки, накладення арешту на майно, відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину (corpus delicti) або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину;

3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення (ст. 2).

Відповідно до змін до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 1 грудня 2005 року, в якій перелічуються ситуації, в яких виникає право на відшкодування, було додано наступний пункт:

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування) факту незаконного взяття і тримання під вартою.

З аналізу положень Закону про відшкодування шкодивбачається, що право на відшкодування шкоди в разі затримання особи чи позбавлення волі передбачено тільки у випадках постановлення виправдувального вироку або якщо справу закрито з реабілітуючих підстав.

Тобто, відповідно до детального розуміння Закону про відшкодування шкоди, ОСОБА_1 не має права на відшкодування, однак суд не перевірив наявність інших підстав для компенсації за шкоду, заподіяну позбавленням волі, здійсненим з порушенням встановлених ст. 5 Конвенції гарантій, хоча позивач на них посилався.

У відповідних положеннях статті 5 Конвенції йдеться про те, що:

Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (п.1).

Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "c" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з'явитися на судове засідання (п. 3).

Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним (п. 4).

Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування (п. 5).

Національне законодавство не передбачає відшкодування шкоди на підставі прямої дії Конвенції. Водночас пункт 5 статті 5 Конвенції покладає на державу обов'язок визначити в національному праві ефективну можливість такої компенсації, якщо в даному праві Конвенція не має прямої дії.

З гідно з прецедентною практикою ЄСПЛ право на відшкодування, закріплене в пункті 5 статті 5 Конвенції, виникає після того, як національний орган або ЄСПЛ виявив порушення одного з пунктів цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 12 квітня 2011 року, на яку посилається позивач як на підставу свого позову, зазначено, що в період з 29 листопада 2005 року по 29 грудня 2005 року ОСОБА_1 утримувався під вартою без рішення суду, а в подальшому продовження тримання під вартою належним чином не мотивувалося і не містило зазначеного терміну знаходження підсудного під вартою.

За наведених обставин, коли факт порушення права позивача встановлено судовим рішенням, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, щодо наявності правових підстав для відшкодування шкоди, тому рішення підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 46 Конвенції держави, які ратифікували цю Конвенцію, взяли на себе зобов'язання виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людини в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Порядок виконання рішення Європейського суду з прав людини, яке набуло статусу остаточного, визначається законами України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання рішення Європейського суду з прав людини передбачає: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Європейського суду з прав людини.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

У справі, яка переглядається, встановлено, що Європейським судом з прав людини було порушено справу за заявою ОСОБА_1 проти України.

Скарги заявника стосувалися, зокрема, умов його тримання під вартою і транспортування між місцями тримання під вартою (стаття 3 Конвенції); правомірності його тримання під вартою на підставі судових рішень, ухвалених у період з серпня по жовтень 2005 року, а також правомірності його тримання під вартою після 29 листопада до 29 грудня 2005 року (пункт 1 статті 5 Конвенції); тривалості його тримання під вартою (пункт 3 статті 5 Конвенції); відсутності відповідного судового перегляду його тримання під вартою (пункт 4 статті 5 Конвенції); відсутності права на відшкодування, яке підлягає виконанню (пункт 5 статті 5 Конвенції), а також тривалості кримінального процесу (пункт 1 статті 6 Конвенції) (п. 3).

ОСОБА_1 вимагав відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 19 600,80 євро і моральної шкоди в розмірі 130 000 євро.

Рішенням п'ятої секції Європейського суду з прав людини від 17 жовтня 2013 року у справі «Таран проти України» оголошено прийнятною заяву ОСОБА_1 та встановлено порушення національними судами статті 3 Конвенції; підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції щодо періоду тримання заявника під вартою після 29 листопада 2005 року до 29 грудня 2005 року; підпункту «с» пункту 1 і пункту 3 статті 5 Конвенції; пункту 4 статті 5 Конвенції; пункту 5 статті 5 Конвенції; пункту 1 статті 6 Конвенції; постановлено, що держава-відповідач має виплатити заявнику протягом трьох місяців від дня, коли це рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, наступні суми, які повинні бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу: 14 тисяч євро відшкодування моральної шкоди, разом із будь-якими податками, що можуть нараховуватись; 900 євро компенсації судових та інших витрат, разом із будь-якими податками, що можуть нараховуватись заявникові; зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти .

Суд зазначив, що заявник не обґрунтував стверджувань матеріальної шкоди (п. 102).

Листом від 15.05.2017 № 2825/12.0.1/19-17 Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини повідомив, що справедлива сатисфакція та компенсація судових витрат у розмірі 258 320,91 (еквівалент 14900 євро) була перерахована заявнику платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 23.09.2014 № 6090 (т. 2, а.с. 170-172).

За наведених обставин колегія суддів вважає, що визнання судом порушення прав позивача та визначення судом завданої моральної шкоди у розмірі, що дорівнює розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, є справедливим.

Щодо вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ч. 2 ст. 179 ЦПК України).

Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, втрата заробітку у зв'язку з незаконним триманням під вартою, то за приписами ст. 179 ЦПК України підлягає доведенню факт перебування позивача у трудових відносинах на час взяття під варту, що звільнення позивача з роботи знаходиться у причинному зв'язку з затриманням, та розмір заробітної плати.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вбивстві 29 червня 2005 року.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію довідки ПП ОСОБА_2 від 18.05.2011, в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебував з останньою у трудових відносинах до 1 червня 2005 року.

Оскільки зі змісту вказаної довідки вбачається, що на час затримання ОСОБА_1 не перебував з ПП ОСОБА_2 у трудових відносинах, колегія суддів, відповідно до ст. 10 ЦПК України, сприяючи повному та всебічному з'ясуванню обставин справи, роз'яснила представнику позивача про можливість реалізації права шляхом подання нових доказів та задовольнила клопотання про відкладення розгляду справи.

Своїм правом на подання нових доказів позивач скористався на власний розсуд. Подав до суду письмові пояснення, в яких визнав, що в довідці ПП ОСОБА_6 зазначено відомості, що на час затримання він не перебував з останньою у трудових відносинах. Вважав такі відомості помилковими та надав до суду копію трудової книжки яка, відповідно до ст. 303 ЦК України, була досліджена судом апеляційної інстанції.

Дослідивши довідку ПП ОСОБА_2, що наявна в матеріалах справи ( т. 1, а.с. 77) та копію трудової книжки вбачається, що відомості зазначені у довідці та копії трудової книжки є відмінними.

Так, у довідці зазначено, що ОСОБА_1 працював у ПП ОСОБА_2 з липня 1998 року, разом з тим з копії трудової книжки вбачається, що останній перебував у трудових відносинах з ПП ОСОБА_2 з 12 квітня 2005 року.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_1, за відомостями копії трудової книжки, працював у ПП ОСОБА_2 з 12 квітня 2005 року, в довідці зазначено про заробітну плату за період, в якому він не перебував у трудових відносинах.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що наявна у справі довідка від 18.05.2011 не є належним доказом перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ПП ОСОБА_2 з липня 1998 року та не є доказом розміру отриманої заробітної плати.

Колегія суддів вважає, що надана позивачем копія трудової книжки, яка досліджена апеляційним судом у якості нового доказу, доводить, що на час затримання ОСОБА_1 за підозрою у вбивстві, останній перебував у трудових відносинах.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для відшкодування матеріальної шкоди.

Вирішуючи питання про розмір матеріальної шкоди, колегія суддів виходить з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заробітної плати ОСОБА_1 не надано.

Крім того з копії трудової книжки вбачається, що запис до трудової книжки про звільнення ОСОБА_1 з роботи здійснено після зняття трудового договору з реєстрації, яке відбулося 18 травня 2012 року, при цьому у якості підстави звільнення зазначено про звільнення з роботи на підставі п. 7 ст. 36 КЗпП у зв'язку з набранням законної сили вироку суду, яким працівника засуджено до позбавлення волі.

За наведених обставин, визначаючи розмір матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1, колегія суддів виходить із розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, що становить 3 200 грн.

Враховуючи те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу статті 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позову.

У зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях, справу надіслати на зберігання до Солом'янського районного суду м. Києва.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Севастополя від 05 липня 2012 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Севастополі, Управління Державної пенітенціарної служби України в Автономної Республіки Крим та м. Севастополі, Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в м. Севастополі, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 3 200 (три тисячі двісті) грн. 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 3 200 (три тисячі двісті) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/2069/16

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1034/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Фісюк О.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.