СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/4406/16-ц

пр. № 2/759/907/17

01 червня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Войтенко Ю.В.

за участю секретаря - Самчик І.М.

позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Шиліна В.О.

третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», третя особа: ОСОБА_4 про поновлення на роботі та компенсації заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», третя особа: ОСОБА_4 про поновлення на роботі та компенсації заробітку за час вимушеного прогулу,та просив визнати незаконними дії відповідача щодо видачі наказу №1-к від 11.01.2016 року щодо звільнення його з роботи та скасувати його; поновити ОСОБА_2 на роботі з 11.01.2016 року на посаді, яку він займав до звільнення з окладом згідно штатного розкладу; зобов'язати відповідача виплатити заробітну плату, згідно штатного розкладу, за весь період вимушеного прогулу від роботи з урахуванням індексації; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 3000 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.11.2015 року позивачем була написана заява про надання йому відпустки за свій рахунок, у зв'язку з необхідністю пройти реабілітаційний курс лікування, на термін 15 днів до 01.12.2015 року. Однак, для задоволення такої заяви, позивач, був вимушений написати, одночасно ще дві заяви, а саме на отримання щорічної відпустки з 02.12.2015 року та заяву на звільнення з 11.01.2016 року, інакше на інших умовах, адміністрація підприємства, не погоджувалася на надання позивачу відпусток, для проходження необхідного йому курсу лікування у реабілітаційному центрі, і він був вимушений написати заяву на звільнення за власним бажанням, нібито з 11.01.2016 року. Позивач підкреслює, що був змушений подати заяву про звільнення за власним бажанням під тиском відповідача. 25.11.2015 року позивачем було написано два повідомлення на ім'я відповідача, щодо відкликання / відмови від раніше поданих двох заяв - заяви про надання йому щорічної відпустки з 02.12.2015 року та заяви про звільнення за власним бажанням з 11.01.2016 року. Обставини, які підтверджують факт надіслання позивачем повідомлення про відмову / відкликання раніше написаних ним заяв підтверджується рядом документальних доказів: описом вкладення (ф.107) у цінний лист № 528 від 25.11.2015 року, фіскальним чеком від 25.11.2015 року, як сплати за відправку цінного листа № 528. Обставини, які підтверджують факт отримання відповідачем повідомлення про відмову /відкликання раніше написаних позивачем заяв підтверджується рядом документальних доказів: Рекомендованим повідомленням про вручення 01.12.2015 року поштового відправлення, цінний лист № 528; Роздруківки УДППЗ «Укрпошта» з сервісу «Відстеження пересилання поштових відправлень» цінного листа № 528, з яких вбачається, що зазначені повідомлення отримані відповідачем 01.12.2015 року. Позивач зазначає, що відповідач отримавши у одному поштовому направленні, а саме цінному листі № 528, два повідомлення про відмову, прийняв до виконання тільки повідомлення про відмову від заяви про надання частини щорічної відпустки та проігнорував повідомлення про відмову від заяви про звільнення з 11.01.2016 року. У момент звільнення позивача з роботи, останній знаходився на лікарняному, внаслідок тимчасової непрацездатності, що підтверджується належними документальними доказами: листком непрацездатності з 11.01.2016 року по 08.02.2016 року серія АГЧ №965982. 18.02.2016 року, у перший день після виходу позивача з лікарняного (Листок непрацездатності з 09.02.2016 року по 17.02.2016 року серія АГС №906965), останній дізнався про його звільнення з роботи, про що ним зроблена відповідна відмітка у наказі №1 від 11.01.2016 року про його ознайомлення. В обґрунтування позовних вимог, щодо компенсації моральної шкоди позивач зазначає, що у зв'язку з незаконним його звільненням під час хвороби нанесена значна шкода, що полягає у втраті нормальних життєвих зв'язків з оточуючими, завданні шкоди діловій та професійній репутації, порушенні конституційного права на працю.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, звертав увагу на те, що позивачем було пропущено строк звернення до суду. Представник відповідача Шилін В.А. наддав письмові заперечення на позовну заяву, в яких просить у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Заперечення обґрунтовує тим, що використане право позивачем, звільнитися за власним бажанням в умовах конфлікту інтересів, є, з боку відповідача, компромісним, і таким, що відповідає закону, вирішуючи питання конфлікту приватного інтересу над службовим. Відповідно п.4 «ПОЛОЖЕННЯ про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», який затверджено спільним наказом № 43 від 28.06.93 Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України «Про затвердження Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій»:...керівники державних підприємств, установ, організацій, їхні заступники, керівники структурних підрозділів державних підприємств, установ, організацій (цехів, відділів, лабораторій тощо) та їхні заступники не мають права працювати за сумісництвом (за винятком наукової, викладацької, медичної і творчої діяльності). Трудові договори, укладені з вищевказаними працівниками про роботу за сумісництвом до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 3 квітня 1993 р. N 245 ( 245-93-п) "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій", припиняються відповідно до пункту 4 зазначеної постанови. Тому, адміністрацією Підприємства, при прийняті рішення про звільнення за власним бажанням позивача, залишено без уваги його повідомлення від 25.11.2015 року, про відкликання написаної ним, власноруч, заяви про звільнення від 11.01.2016 року (а.с. 91-96).

Третя особа ОСОБА_4 пояснив що він взагалі не розуміє предмету позовних вимог, зазначивши, що йому було відомо про те, що позивач за власним бажанням написав заяву про звільнення, попросивши перед цим скористатись своїми правами на відпочинок. В подальшому, ним було підписано наказ про його звільнення позивача. Підстав для задоволення позовних вимог він не вбачає, вважає, що звільнення відбувалось у відповідності до вимог закону.

Заслухавши позивача, представника, третю особу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України)

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України).

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до наказу ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» №1 від 11 січня 2016 року на підставі заяви ОСОБА_2 від 11.01.2016 року його було звільнено з посади заступника генерального директора з правових та загальних питань, за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 5-6).

Відповідно до листка непрацездатності серії АГЧ № 965982 від 11 січня 2016 року ОСОБА_2 перебував на амбулаторному лікуванні з 11.01.2016 року по п'ятнадцяте січня 2016 року, з 16.01.2016 року по двадцяте січня 2016 року; з 21.01.2016 року по двадцять дев'яте січня 2016 року; з 30.01.2016 року по восьме лютого 2016 року (а.с.7). Відповідно до листка непрацездатності серії АГЧ № 906965 від 08 лютого 2016 року ОСОБА_2 перебував на амбулаторному лікуванні з 09.02.2016 року по сімнадцяте січня 2016 року (а.с. 8).

Відповідно до повідомлення, адресованого генеральному директору ДП «ОК» Укрвуглереструктуризація» ОСОБА_4 від 25.11.2016 року ОСОБА_2 сповіщає про відкликання / відмову заяви про надання частини щорічної відпустки з 02.12.2015 року (а.с.9).

Відповідно до повідомлення, адресованого генеральному директору ДП «ОК» Укрвуглереструктуризація» ОСОБА_4 від 25.11.2016 року ОСОБА_2 сповіщає про відкликання / відмову заяви про звільнення його за власним бажанням з 11.01.2016 року (а.с.10).

Також позивачем на огляд суду було надано опис вкладення у цінний лист на імя ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» від 25.11.2014 року, що свідчить про направлення повідомлення про відмову від заяви про надання щорічної відпустки з 02.12.2015 року, повідомлення про відмову від написаної заяви ОСОБА_2 про звільнення з 11.01.2016 року (а.с.11)

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ДП «ОК»Укрвуглереструктуризація» отримали лист, адресований ОСОБА_2 01.12.2015 року (а.с. 13). Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ДП «ОК»Укрвуглереструктуризація» отримали лист, адресований ОСОБА_2 21.01.2016 року (а.с. 19).Також факт отримання підтверджується роздруківками з офіційного сайту Украпошти (а.с.14-15).

Відповідно до листка непрацездатності серії АГЧ № 628785 від 06 січня 2016 року ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні з 04.01.2016 року по 06.01.2016 року (а.с.16). Відповідно до листка непрацездатності серії АГЧ № 481675 від 02 грудня 2015 року ОСОБА_2 перебував на амбулаторному лікуванні з 02.12.2015 року по шосте грудня; з 07.12.2016 року по одинадцяте грудня; з 12.12.15 року по вісімнадцяте грудня; з 19.12.2015 року по двадцять восьме грудня (а.с.16).

Згідно з заявою від 11.01.2016 року адресованої Генеральному директору ДП «ОК» Укрвуглереструктуризація», ОСОБА_2 просить звільнити його за власним бажанням (а.с. 87).

Відповідно до довідки виданої ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» від 14.01.2016 року №44 відділ кадрів ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» видав наказ про звільнення, згідно статті 38 КЗпП України, за власним бажанням, 11 січня 2016 року ОСОБА_2 (а.с. 111-112)

Згідно витягу з Реєстру адвокатів Києва ОСОБА_2 є адвокатом, номер свідоцтва НОМЕР_1, дата видачі свідоцтва 27.10.2011 рік, номер рішення 12, дата включення до реєстру адвокатів м. Києва 15.01.2013 рік (а.с. 116). Згідно з витягом ОСОБА_2 є засновником (учасником) адвокатського об'єднання «Логос» (а.с. 111-121).

Згідно з довідки, наданої Українським державним підприємством поштового зв'язку «Укрпошта» відповідно до вимог п.п.121-124, 130 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою КМУ від 05.03.2009 року №270, заяви про розшук реєстраційних поштових відправлень приймаються протягом шести місяців з дня приймання для пересилання відправлень. Відстеження пересилання реєстрованих поштових відправлень в УДППЗ «Укрпошта» здійснюється у автоматизованій системі підприємства шляхом ідентифікації тринадцятизначних номерів, які зазначаються у квитанції при замовленні послуг поштового зв'язку. При цьому, інформація щодо пересилання реєстрованих поштових відправлень у даній Системі зберігається протягом шести місяців з дня їх приймання для пересилання. Оскільки на сьогодні інформація щодо реєстрового поштового відправлення №528 у вищезазначеній систему відсутня, це може свідчити про те, що зазначене поштове відправлення було прийняте для пересилання більше ніж пів року тому (а.с. 161).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Виходячи з наведених положень ст. 38 КЗпП України, у разі звільнення з роботи працівника за власним бажанням, працівник зобов'язаний подати власнику відповідну заяву, попередивши про це власника за два тижні.

Положеннями ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судовим розглядом встановлено, що позивача було звільнено на підставі його заяви, написаної позивачем власноруч від 11.01.2016 року, яка містить резолюцію «В наказ», датовану також11.01.2016 роком. Суд критично сприйняв доводи позивача про відкликання вказаної заяви, оскільки по-перше, заява про відкликання вказаної заяви датована 25.11.2016 року, по-друге, навіть, якщо прийняти доводи позивача проте, що в даті заяви про відкликання описка і насправді, вона датована 25.11.2015 роком, це все одно не виключає можливість існування заяви про звільнення за власним бажанням від 11.01.2016 року, тобто, після подання заяви про відкликання заяви, на підставі якої, власне і відбулось звільнення.

А тому суд вважає звільнення позивача за власним бажанням правомірним , в зв'язку з чим підстав для поновлення позивача на роботі не вбачається.

Оскільки судом встановлено, що звільнення позивача відповідачем проведено без порушень закону, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Підстав для застосування строків позовної давності не вбачається, оскільки суд відмовив у позові по суті позовних вимог. Разом з цим, слід зазначити, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина гарантується ст. 8 Конституції України. Це право забезпечується реальною можливістю всякій заінтересованій особі звернутися в установленому порядку за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення. У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд відповідно до п. 4постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. У даному випадку, позивач дізнався про своє звільнення 18.02.2016 року в перший день після виходу з лікарняного, що окрім пояснень позивача підтверджується витягом з книги обліку трудових книжок і вкладишів до них, в якому зазначена дата отримання позивачем трудової книжки, зокрема, дата - 18.02.2016 року (а.с.154-155). Окрім того, саме 18.02.2016 року вказано в наказі про звільнення позивача як дата ознайомлення з наказом (а.с.153). З огляду на викладене, враховуючи, що позовну заяву було направлено позивачем до суду 17.03.2016 року, про що свідчить штамп на конверті, підстави вважати, що позивачем було пропущено строк звернення до суду (а.с.25).

З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачем не було доведено протиправності дій відповідача при його звільненні з роботи та не надано доказів порушення його трудових прав, а судом не встановлено незаконності дій відповідача щодо таких обставин, тому в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 79, 88, 169, 208, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», третя особа: ОСОБА_4 про поновлення на роботі та компенсації заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі протягом десяти днів апеляційної скарги з дня його проголошення через Святошинський районний суд м. Києва. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ю.В. Войтенко