Справа № 345/2962/14-ц
Провадження № 22-ц/779/294/2017
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Мелінишин Г.П.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя і визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Пійлівської сільської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстрацію права власності на будинковолодіння, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Калуського міськрайонного суду від 28 грудня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що у 1980 році між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано у 1997 році.

В період шлюбу за спільні кошти подружжям спільно збудувано житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 Цей будинок, на думку позивача, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак у 2004 році рішенням виконавчого комітету Пійлівської сільської ради відповідачці ОСОБА_3 надано дозвіл на оформлення права власності на спірний будинок. У 2008 році ОСОБА_3 отримала Свідоцтво про право власності та зареєструвала будинковолодіння на себе.

Про порушення свого права позивач дізнався в ході розгляду справи, а саме після подання відповідачем 16.10.2014 року заперечення на позов, з якого позивачу стало відомо про наявність спірного свідоцтва про право власності від 2008 року.

Посилаючись на положення ст.ст.60,70,71 СК України, а також ст.21 ЦК України, уточнивши позовні вимоги (том-2, а.с.103-104; том-3, а.с.127-128), позивач просив суд:

- поновити пропущений строк позовної давності;

- визнати будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності та присудити ОСОБА_2 1/2 частину вказаного житлового будинку;

- визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Пійлівської сільської ради №64 від 28.12.2004 року про оформлення права власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3;

- визнати недійсною та скасувати реєстрацію ОБТІ за ОСОБА_3 права приватної власності на вказане будинковолодіння від 18.12.2008 року.

Справа слухалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Калуського міськрайонного суду від 28 грудня 2016 року після направлення справи Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ на новий розгляд, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання недійсним і скасування рішення виконавчого комітету Пійлівської сільської ради № 64 від 28.12.2004 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та реєстрації права власності на будинковолодіння - відмовлено.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин у справі.

Представник апелянта вказав, що суд першої інстанції зробив суперечливий висновок, оскільки відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за безпідставністю позову і строком позовної давності.

Крім того, згідно з вимогами цивільного та сімейного законодавства при визначенні початку перебігу строку позовної давності слід виходити з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя.

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом свого цивільного права, визначеного ст.60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Позов мотивовано тим, що у 1980 року сторони уклали шлюб, в ньому прожили до 1997 року. В шлюбі розпочали будівництво спірного будинку. Позивач вкладав у будову кошти, які заробляв на сезонних роботах у Росії.

У 1988 році житловий будинок був побудований і з грудня 1989 року сторони почали в ньому проживати. Остаточно будову завершено у 1991 році. Позивач продовжував їздити на заробітки.

Під час розгляду справи про розірвання шлюбу у 1997 році ОСОБА_2 присутнім не був.

Після розірвання шлюбу позивач продовжував проживати у спірному будинку та допомагав дітям по господарству, надавав кошти на оплату комунальних послуг. Наведені обстави підтверджено свідками у судовому засіданні та матеріалами справи.

Представник апелянта вважає необгрунтованими посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_2 мав можливість дізнатися про вищевказаний факт раніше, оскільки був прописаний у спірному будинку. Однак, судом не взято до уваги, що будучи прописаним, позивач фактично не проживав за адресою прописки, тому не міг знати про оформлення відповідачкою на себе права власності на будинок. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не вирішив клопотання позивача про поновлення строку позовної давності.

З наведених підстав, представник апелянта просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задоволити у повному обсязі.

У попередньому судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав.

Відповідач та її представник апеляційну скаргу не визнали, просили відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст.60,63,69,70 Сімейного кодексу України та виходив з того, що на час припинення шлюбу у 1998 році спірний житловий будинок не було прийнято в експлуатацію, право власності на житло відповідач ОСОБА_3 оформила лише у 2008 році, матеріальний вклад позивача у будівництво є незначним. Відтак ОСОБА_2 не доведено, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки будучи прописаним по АДРЕСА_1, ОСОБА_2 мав можливість дізнатись про оформлення відповідачкою права власності на житло на себе.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає, оскільки при вирішенні спору суд першої інстанції допустив порушення у застосуванні норм матеріального та процесуального права.

Встановлено, що сторони по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є колишнім подружжям, шлюб між якими було укладено у 1980 році та розірвано рішенням Калуського районного суду 16.09.1997 року (том-1, а.с.5).

Згідно з відміткою Калуського районного відділу РАГС у паспорті ОСОБА_2, його шлюб із ОСОБА_6 припинено 25.08.1998 року (том-1, а.с.16, 53).

Спір між сторонами виник з приводу права власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 Щодо іншого майна, сторони претензій не заявляли.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з п. 1 розд. VII "Прикінцеві положення" СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 р.

Частиною 3 ст.5 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Враховуючи наведене, на спірні правовідносини, які виникли у 1980 році та тривали до 1998 року не може поширюватись дія положень ЦК України та СК України, які набрали чинності з 01.01.2004 року, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 р. N 697-XII, який був чинним до 1 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права

регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС).

Згідно з положеннями ст.22 КпШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (ст.25 КпШС).

Згідно ст.28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Статтею 29 КпШС, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Верховний Суд України у п.9 Постанови Пленуму «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України » від 12 червня 1998 року N 16 надав роз'яснення, згідно яких вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами.

Як зазначено вище, шлюб між сторонами було зареєстровано у 1980 році, розірвано рішенням суду 16.09.1997 року (відповідно до ст.44 КпШС, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану - 25.08.1998 року).

Матеріалами справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Пійлівської сільської ради від 27.03.1986 року № 30 - ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку площею 0,08 га під будівництво житлового будинку та визначено термін будівництва: з травня 1986 року по травень 1988 року(а.с.10).

Згідно архівного витягу з протоколу №1 засідання виконавчого комітету Пійлівської сільської ради народних депутатів від 28.01.1988 року ОСОБА_2 виділено 80 листів шиферу на покриття будинку.

Згідно копії будівельного паспорта від 02.06.1988 року, представленого на вимогу апеляційному суду відповідачем, 29.03.1988 року було оформлено Акт виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель на ім»я ОСОБА_6 , схему розміщення земельної ділянки, схему виносу в натуру та пояснюючу записку щодо будинку житловою площею 50,74 кв.м. При цьому, Акт прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку, як складова цього паспорта, не оформлено та не підписано.

Згідно Копії будівельного паспорта на узаконення будівництва господарських споруд(а.с.13 т.1), Акт виносу земельної ділянки в натуру датовано 15.04.1988 року.

У 1998 році ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7

Рішенням Пійлівської сільської ради від 18.07.2003 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на виготовлення документації на самовільно збудовані господарські споруди і гараж (том-1, а.с.48).

У 2003 році ОСОБА_6 також отримала будівельний паспорт на узаконення будівництва господарський будівель в АДРЕСА_1

У 2004 році рішенням державної технічної комісії індивідуальний житловий будинок з господарськими спорудами замовника ОСОБА_3 прийнято в експлуатацію (том-1, а.с.50).

Рішенням Пійлівської сільської ради від 28.12.2004 року ОСОБА_3 надано дозвіл на оформлення права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1

18.12.2008 року ОСОБА_3 отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на домоволодіння по АДРЕСА_1 та зареєструвала право власності (том-1, а.с.166,167).

Разом з тим, як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_3 фактично вона з дітьми зайшли проживати в незавершений будинок у жовтні 1997 року.

Згідно наявної в матеріалах справи (а.с.54 том-1) копії Свідоцтва про розірвання шлюбу Російської Федерації № НОМЕР_1 від 17.03.2006 року - ОСОБА_2 розірвав шлюб із ОСОБА_8 у Відділі ЗАГСу адміністрації Матвіївського району Оренбурської області - 07.02.2006 року.

Таким чином, за період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснювали будівництво житлового будинку.

На час припинення шлюбних відносин за рішенням суду - 25.08.1998 року, будинок не був завершений будівництвом, зокрема, доказів такого в матеріалах справи немає, а згідно Акту відповідної комісії він зданий в експлуатацію у 2004 році, де замовником значиться ОСОБА_3.(а.с.-50,том 1).

Згідно Довідки Пійлівської сільської ради від 20.04.2015 року (а.с.174, Т-2) будівництво будинку по АДРЕСА_1 завершено будівництвом та здано в експлуатацію у 2004 році ОСОБА_3

Згідно Акту депутатів Пійлівської сільської ради від 12.10.2015 року підтверджено, що домоволодіння по АДРЕСА_1 власником якого є ОСОБА_3 було розпочато у 1986 році, а завершено у 2003 році.(а.с.179 т.2).

Дану обставину сторона позивача не спростувала.

Разом з тим, як вбачається з копії Свідоцтва про розірвання шлюбу від 25.08.1998 року (а.с.53 том 1), воно було отримано ОСОБА_2 31.10.2002 року. А згідно з відміткою Калуського районного відділу РАГС у паспорті ОСОБА_2, його шлюб із ОСОБА_6 припинено 25.08.1998 року (том-1, а.с.16, 53).

Згідно Акту комісії депутатів сільської ради с.Пійло від 22.09.2014 року, ОСОБА_6 не проживає в АДРЕСА_1 в помешканні ОСОБА_3 з 1995 року.

За особовим рахунком по господарської книги № 19 за часовий проміжок - з 01.01.2001 року по 01.01.2005р. ОСОБА_2 в інформації про членів домогосподарства зазначений - як вибулий « в Оренбург».

Доказів того, що сторони продовжували проживати сім»єю після розірвання шлюбу в матеріалах справи немає, на що посилається апелянт.

Згідно правової позиції ВСУ у справі за № 6-17цс17 пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Згідно ст. 29.КпШС для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно ст.72 СКУ позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

В спірному випадку, ОСОБА_2 пропустив встановлений законом строк звернення до суду щодо поділу майна подружжя, оскільки звернувся з позовом 22.07.2014 року, тоді як шлюб між сторонами розірвано у 1997 році, запис у його паспорті про розірвання шлюбу датовано - 25.08.1998 року. Свідоцтво ОСОБА_6 отримав у жовтні 2002 року. Про застосування такого строку просить сторона відповідача.

В свою чергу, сторона апелянта просить поновити його з поважних причин.

Аналізуючи обставини наведені останнім в їх обґрунтування колегія суддів приходить до висновку про їх неповажність для поновлення.

Зокрема, сторона вказує на існування непорушеного права власності на спільне майно та відсутність у позивача інформації про оформлення права власності відповідачкою.

Разом з тим, з огляду на зміст наведеної правової позиції, існує презумпція можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Колегія суддів приходить до висновку, що за наведених вище обставин, позивач повинен був довідатися про порушення свого права, проте у встановлений законом строк цього не зробив.

Обставин, які вказують на поважність причин пропуску строку позовної давності сторона не представила.

Тому колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відмови в позові за спливом строку позовної давності.

З огляду на це, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позову за пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 28 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Пійлівської сільської ради, Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстрації права власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 в с.Пійло, Калуського району ,Івано-Франківської області відмовити за пропуском строку звернення до суду.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О. Мелінишин Г.П.