Справа № 219/6341/17
Провадження №2/219/3360/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року. Суддя Артемівського міськрайонного суду Донецької області Радченко Л.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до КП «Бахмут-Вода» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до КП «Бахмут-Вода» про захист прав споживачів, в якому відповідно до ст..55 Конституції України, ст..22ч.3 ЗУ № 1023-ХІІ-1991 «Про захист прав споживачів» просить : «1) припинити виставляти незаконні вимоги про заборгованість та тиск на суддів Артемівського міськрайсуду; 2) визнати порушення верховенства права та закону КП «Бахмут-Вода» № 1765 ІV, ст..28ч.3 постанова № 630 КМУ від 21.07.2005р.; 3) визнати , що КП «Бахмут-Вода» проводить плату перевірку незаконно, внаслідок рішення Донецького апеляційного суду на підставі 76 розпорядження ДОА від 18.02.2003р.».

Позовна заява не повністю відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України.

Так, статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, в порядку, встановленому ЦПК України, в т. ч. шляхом пред'явлення позову, форма і зміст якого повинні відповідати вимогам ст. ст. 119, 120 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна відповідати встановленим формі і змісту.

Так, відповідно до ст.ст.119-120 ЦПК України позовна заява повинна містити:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) імя позивача і відповідача, їх місце проживання, поштовий індекс, номер засобів звязку, якщо такий відомий;

3) зміст позовних вимог;

4) ціну позову щодо вимог майнового характеру;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги;

6) зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування;

7) перелік документів, що додаються до заяви.

Позовна заява підписується позивачем або його представником із зазначенням дати її подання (ч. 3 ст. 119 ЦПК України).

Також до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору (ч. 5 ст. 119 ЦПК України).

Відповідно до ст. 120 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 122 ЦПК України суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше, як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Проте, позивачем не виконано зазначені вимоги закону. Так, в позовній заяві відсутній виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які є неконкретними та не зрозумілими, містять набір слів без знаків припинання та абревеатури , зокрема, позивачем не зазначено, до кого заявлена вимога припинення виставляти незаконні вимоги про заборгованість,, щодо конкретно яких незаконних вимог про заборгованість заявлена вимога , в чому конкретно полягають вимоги порушення права позивача з боку відповідача , у т.ч. щодо планової повірки; не зазначено докази, що підтверджують кожну обставину ( оскільки, зі змісту позову лише вбачається, що позивач не згодна з рішеннями попередніх судів , але суд першої інстанції не наділений правом касаційного перегляду попередніх рішень), або наявність підстав для звільнення від доказування. При цьому, втручання в діяльність суддів не розглядаються в порядку цивільно-процесуального кодексу , і при цьому, неможливо визначити, від імені кого та в інтересах кого заявлена вимога щодо припинення тиску на суддів, тощо.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вибір способу захисту свого немайнового права належить позивачу, але, лише у спосіб, встановлений законом.

Таким чином, з наданої до суду позовної заяви не можливо однозначно визначити, який саме спосіб обрав позивач для захисту свого права і виклад позивачем обставин та підстав позову здійснений нечітко та неконкретно, що унеможливлює розуміння обставин справи, обґрунтування позову та змісту позовних вимог.

Тому, позивачу необхідно уточнити обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, з посиланням на докази, підстави вимог та сформулювати їх в прохальній частині позовної заяви з урахуванням вимог ст.16 ЦК України.

Також, як передбачено вимогами ч.5 ст.119 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору.

Проте, в порушення вимог ч.5 ст.119 ЦПК України, до матеріалів позовної заяви позивачем не доданий документ на підтвердження сплати судового збору. При цьому, позивач вказує на те, що звільнений від його сплати згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» .

Проте, з даними доводами позивача погодитись не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону України № 3674-VI від 08.07.2011 року, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

До 01.09.2015 року була чинною редакція Закону України «Про судовий збір», у пункті 7 частини 1 статті 5 якого дублювалась норма, передбачена ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

З 01 вересня 2015 року набула чинності нова редакція Закону України «Про судовий збір», в якій відсутня норма про звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав.

При вирішенні розбіжності між вказаними законодавчими актами слід керуватись Законом України «Про судовий збір» у чинній редакції, оскільки він є спеціальним нормативно-правовим актом з питань обчислення, сплати, звільнення від сплати, повернення судового збору, а також з огляду на те, що він набув чинності пізніше у часі, ніж Закон України «Про захист прав споживачів».

На цій правовій позиції ґрунтується відповідна практика Верховного Суду України (наприклад, ухвала ВСУ від 21.04.2016 року у справі № 6-756ц16).

В постанові ВСУ від 30.11.2016 року у справі № 6-1121цс16 сформульовано такий правовий висновок.

За загальними правилами цивільного судочинства (статті 79, 119, 297, 328, 358 ЦПК України) судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скаргу чи заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

При цьому судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції.

Обовязок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір це процесуальний обовязок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.

Відповідні зміни в сфері регулювання оплати судового збору відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» (далі Закон № 484-VІІІ). Цим Законом суттєво змінено ставки судового збору (стаття 4 Закону України «Про судовий збір»), зокрема й підвищено розмір ставок за подання касаційних скарг, а також одночасно значно скорочено перелік субєктів, які звільняються від оплати судового збору (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»). Закон № 484-VІІІ набрав чинності з 1 вересня 2015 року.

З 01.09.2015 року категорії пільговиків звужені. Так, споживачі від сплати судового збору не звільняються.

Відповідно до ч.3 ст.2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до Законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Наведені норми процесуального права дозволяють сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.

Відповідно до частини четвертої статті 2 ЦПК України Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Зазначене правило, закріплене і в статті 58 Конституції України, за якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, що однозначно розуміється як початок дії закону з моменту набрання ним чинності і припинення з утратою чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України Рішенням від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 конкретизував зазначений принцип, указавши, що положення частини першої статті 58 Конституції України щодо «незворотності» дії законів та інших нормативно-правових актів необхідно розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

При цьому суд зазначив, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може передбачатися шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Для процесуального закону це означає, що діє в часі той процесуальний закон, на момент та час дії якого вчиняється процесуальна дія.

Відносно змін у статті 5 Закону України «Про судовий збір» щодо кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, це означає, що звуження законом кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, не може бути підставою для покладення на цих осіб обов'язку зі сплати судового збору після вчинення процесуальної дії, зокрема після відкриття провадження.

Водночас зазначена норма не передбачає продовження дії прав, які діяли раніше.

Під час вчинення процесуальних дій, які вимагають сплати судового збору (при забезпеченні доказів, при апеляційному чи касаційному оскарженні), пільги зі сплати судового збору мають визначатися на момент вчинення певної процесуальної дії.

З огляду на вищезазначене можна дійти висновку про те, що процесуальний Закон визначає свою дію в часі саме за часом вчинення відповідних процесуальних дій.

За таких умов, Закон України «Про судовий збір» має застосовуватися в редакції, яка діяла на момент вчинення певної процесуальної дії.

Стаття 4 Закону України «Про судовий збір» встановлює розміри ставок судового збору.

Судовий збір виконує компенсаційну функцію, і положення статей 4, 5 Закону України «Про судовий збір» слід розглядати в системному взаємозвязку з положеннями процесуального закону щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини третьої статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Стягнення з відповідача розміру судового збору за позовами позивача, якого звільнено від сплати судового збору, свідчить, що розмір судового збору визначається за правилами, встановленими статтею 4 Закону України «Про судовий збір» на момент пред'явлення відповідного позову.

Згідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об,єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

У звязку з цим, суд не бере до уваги посилання позивача на ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» , і тому, позивачу необхідно сплатити судовий збір відповідно до кількості вимог немайнового характеру за ставками, встановленими статтею 4 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ч.1ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.119 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення заяви без руху.

Керуючись ч.1 ст.121 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Дійсну позовну заяву -залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність усунути вказані недоліки позову у п,ятиденний строк з дня отримання позивачем ухвали і роз*яснити, що інакше позов буде визнано неподаним і повернут позивачеві.

Суддя Л.А. Радченко