Ухвала

Іменем України

07 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_5, про встановлення майнової поруки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом, обґрунтовуючи його тим, що 25 квітня 2008 року між ним та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником, якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») укладено договір поруки, яким забезпечено виконання кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_5, за умовами якого остання отримала 100 000 грн кредиту на строк до 25 квітня 2017 року, зі сплатою 15 % річних.

Відповідно до зазначеного договору поруки він та ОСОБА_5 передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

У червні 2011 року банк звертався до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовом до ОСОБА_5, в якому просив звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки.

Посилаючись на те, що банк пред'явленням вказаного позову змінив строк виконання основного зобов'язання, але протягом шестимісячного строку, як це передбачено ч.4 ст. 559 ЦК України, вимог до нього не пред'явив, та керуючись ст. 17 Закону «Про іпотеку», позивач просив суд визнати поруку припиненою.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2016 року, в позові ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк», про визнання майнової поруки припиненою відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншим.

Відмовляючи в задоволення позову, суди попередніх інстанцій виходили з відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_4, оскільки положення, передбачені ч. 4 ст. 559 ЦК України, не можуть бути підставою для припинення іпотечного договору, укладеного 25 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що судами попередніх інстанцій проігноровано доводи, зазначені у позовній заяві про встановлення майнової поруки припиненою, відносно того, що на нього, як майнового поручителя, поширюються права поручителя, визначні параграфом 3 глави 49 Цивільного Кодексу України, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 11 Закону України «Про заставу», ст. ст. 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави (іпотеки). У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена.

Крім того, доводи особи, яка подала касаційну скаргу, спростовуються встановленими по справі обставинами.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2008 року між ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № NKN0G9, за умовами якого ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі 100 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення 25 квітня 2017 року.

25 квітня 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 і ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, згідно умов останні передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до цитування норм законодавства та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік