АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар Косттюк Л.С.

з участю представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомПублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 березня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 14 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір №CVBHA800000642, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 10 226,95 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитомз кінцевим терміном повернення до 13 лютого 2013 року. За указаним договором для забезпечення виконання зобов'язання позичальник надав банку заставу - належний йому автомобіль марки BMW.

Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договори поруки, згідно з якими поручителі поручилися перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідач ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 12 лютого 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 33 811,30 доларів США, яка складається з

____________________________________________________________________

22ц/794/555/2017 р. Головуючий у І інстанції Яківчик І.В.

Категорія 27 Суддя-доповідач Владичан А.І

наступного: 6728,59 доларів США - заборгованість за кредитом, 797,81 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1963,52 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 22702,19 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 9,59 доларів США - штраф (фіксована частина), 1609,61 доларів США - штраф (процентна складова).

Позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 33811,30 доларів США, що за курсом 26,08 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.02.2016 року складає 881 798,74 грн. за указаним кредитним договором №CVBHA800000642 та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 березня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33811 доларів США, 30 центів, що за курсом 26.08 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.02.2016 року складає 881798 грн 74 коп., перерахувавши вказані кошти на рахунок банку.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 13226 грн 98 коп. перерахувавши вказані кошти на рахунок банку.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що при ухваленні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, судом неповно з'ясовано фактичні обставини справи, не надано належної оцінки доказам по справі, рішення є незаконним та необґрунтованим.

Свої доводи мотивує тим, що предмет застави, а саме:автомобіль марки BMW був реалізований банком, а гроші від його реалізації були зараховані в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором. Після реалізації предмета застави у банка виникло право для повного задоволення своїх вимог, тобто право на позов в розумінні ст. 261 ЦК України. Вважає, що саме з дати реалізації предмета застави необхідно відраховувати строк позовної давності до вимог позивача, який сплив 20.07.2015 року.

Вказує, що судом у порушення вимог закону також не враховано річний строк позовної давності щодо пені, а також право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Апелянт просить скасувати рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 березня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов,суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок невідповідності фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов слід задовольнити частково.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 14 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір №CVBHA800000642, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 10 226,95 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитомз кінцевим терміном повернення до 13 лютого 2013 року. За указаним договором для забезпечення виконання зобов'язання позичальник надав банку заставу - належний йому автомобіль марки BMW.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 12.02.2016 року існує заборгованість в розмірі 33811,30 доларів США, яка складається із 6728,59 доларів США - заборгованість за кредитом, 797,81 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1963,52 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 22702.19 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 9,59 доларів США - штраф (фіксована частина), 1609,61 доларів США - штраф (процентна складова).

Предмет застави автомобіль марки BMW, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 був реалізований ПАТ КБ «ПриватБанк» із зарахуванням коштів від реалізації в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Оскільки боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, то суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом наслідків пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду захистом порушеного права є безпідставними з наступних підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Згідно зі ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з п. 13.11 кредитного договору від 14.02.2008 року, сторони встановили, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки становить 5 років.

Пунктом 5.2.4 кредитного договору передбачено обов'язок позичальника погасити кредит в порядку, в сумах і в строки, що передбачені статтями 11.2.6 та 16.1.5 Договору

Якщо протягом строку встановленого у статті 11.2.5 позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов'язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користуванням кредитом, виконати усі інші грошові зобов'язання за договором в повному обсязі, а банк за своїм вибором може за своїм вибором розірвати договір в односторонньому чи судовому порядку, звернути стягнення на предмет застави або застосувати будь-який інший спосіб захисту своїх прав дозволений законодавством України (п. 11.2.6 договору).

Для цілей укладеного кредитного договору, подія дефолту пов'язується, згідно з пп.1 п. 11.1 договору із затриманням сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць.

При цьому, у разі настання такої події, як зазначено в п. 11.2.1 договору, банк надає позичальнику письмове «повідомлення про дефолт» та реєструє у Державному Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У «повідомленні про дефолт», окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов'язань за договором.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В матеріалах справи відсутні докази реалізації банком свого права використання наслідків настання події дефолту, оскільки банк не направляв відповідачу повідомлення про дефолт, передбачене статтею 11.2.1 договору.

Відсутність такого письмово повідомлення свідчить про відсутність у позичальника обов'язку негайного, протягом 30 календарних днів, повернення кредиту, тобто обов'язку передбаченого статтею 11.2.6 договору.

Реалізацію предмету застави не можна вважати подією дефолту, оскільки це суперечить умовам договору.

Умовами договору встановлений строк погашення кредиту до 13 лютого 2013 року.

Позов подано до суду 29 лютого 2016 року, тобто в межах передбаченого кредитним договором п'ятирічного строку позовної давності.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору 14 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено окремі договори поруки, згідно з якими поручителі поручилися перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до п. 12 договорів поруки, порука припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

У разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1ст. 543 ЦК України).

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Стягуючи солідарно заборгованість з боржника та поручителів, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що зміст вказаної норми вбачає можливість встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобов'язання одночасно з боку декількох осіб. Однак, така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями (ч. 3 ст. 554 ЦК України) та лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою.

Суд помилково не взяв до уваги того, що законом не заборонено укладення й кількох договорів поруки на виконання того самого зобов'язання, проте у даному випадку ч. 3 ст. 554 ЦК України не застосовується, оскільки поручителі не несуть у такому разі солідарної відповідальності між собою, а тому не можна вважати поруку їхньою спільною відповідальністю. За таких обставин, кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору, але поручитель, що виконав зобов'язання, не може висунути вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Отже, задовольняючи позов про солідарне стягнення боргу з боржника та поручителів, суд першої інстанції, не врахував, що відносно фізичних осіб - поручителів солідарна відповідальність має місце за кожним договором поруки окремо, що є підставою для скасування рішення суду у цій частині.

Крім того, задовольняючи позов банку в частині стягнення з відповідачів штрафу (процентна складова) у розмірі 1609,61 доларів США та штрафу (фіксована частина) у розмірі 9,59 доларів США, суд першої інстанції не врахував вимог закону щодо відсутності подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Так, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Ураховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України викладеній в постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка в силу

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судом першої інстанції не враховано вищезазначені положення ЦК України та Конституції України та неправомірно стягнуто з відповідачів указані вище штрафи, а тому рішення суду в цій частині також підлягає скасуванню шляхом виключення з розміру заборгованості зазначених штрафів.

Також всупереч вимогам ст.ст. 192, 533 ЦК України та умовам кредитного договору пеня стягнута у доларах США, а еквівалент у гривні визначений загальний на час пред'явлення позову до суду, без врахування щоденного курсу валют на час нарахування.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

За змістом ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Згідно з умовами пп. 13.2, 13.3 кредитно-заставного договору за порушення позичальником зобов'язання, передбаченого статтями 5.2.2, 5.2.3 та 5.2.4 позичальник сплачує пеню у гривні.

Положення ч. 2 ст. 192 ЦК України та ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки.

Отже, пеня, штраф може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вони повинні обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час ухвалення рішення.

З уточненого розрахунку ПАТ КБ «Приватбанк» вбачається, що розмір пені за період з 1.03.2013 року по 29.02.2016 року становить 232 193,87 грн.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне застосувати норму ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина 3 статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

По даній справі встановлено, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про стягнення пені допустив порушення норм матеріального права, а тому рішення суду в цій частині також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про зменшення розміру пені до 197 524,41 грн., яку необхідно стягнути з відповідачів.

Крім того, суд першої інстанції не перевірив, з яких підстав та як нараховується комісія за кредитно-заставним договором від 14 лютого 2008 року.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів»

Положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16,

Таким чином, задовольняючи позов в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту, суд першої інстанції не звернув уваги, що, встановивши в кредитно-заставному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

Судом першої інстанції в порушення вимог закону у резолютивній частині рішення, посилаючись на загальний розмір заборгованості, не зазначено усіх її складових, що також є підставою для скасування рішення у цій частині.

Необґрунтованими є доводи апелянта по те, що банком не доведено виконання своїх обов'язків за кредитним договором щодо видачі кредиту, оскільки на підтвердження даного факту банком надано кредитний договір та розрахунок заборгованості ОСОБА_2, з якого вбачається, що вона здійснювала погашення кредиту.

Не можна погодитись й з висновком суду про вирішення питання про розподіл судових витрат.

Як вбачається з рішення суду, суд стягнув з відповідачів судові витрати солідарно.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, із ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути судові витрати за подання позовної заяви в розмірі по 1975,48 грн. з кожного.

Із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 448,6 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 березня 2017 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користьПублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №CVBHA800000642 від 14 лютого 2008 року за тілом кредиту в розмірі 6728,59 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 797,81 доларів США та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань у розмірі 197 542 гривні 41 копійку.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користьПублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №CVBHA800000642 від 14 лютого 2008 року за тілом кредиту в розмірі 6728,59 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 797,81 доларів США та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань у розмірі 197 542 гривні 41 копійку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати за подання позовної заяви в розмірі по 1975 гривень 48 копійок з кожного.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 448 гривень 6 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: