У Х В А Л А

іменем україни

07 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Євграфової Є.П.,

СитнікО.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кедр» до ОСОБА_3, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Соло», ОСОБА_4, про витребування майна із чужого незаконного володіння за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кедр» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кедр» (далі - ТОВ «Кедр») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням господарського суду Київської області від 02 липня 2015 року, змінене постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2015 року, свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 та державну реєстрацію вказаного права власності скасовано, визнано договір купівлі-продажу цього нежилого приміщення, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, недійсним, це приміщення повернуто із незаконного володіння ОСОБА_4 та передано його законному власнику - TOB «Кедр», тобто позивачу.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що ОСОБА_4 30 липня 2015 року, під час розгляду зазначеної вище справи, продала вказане приміщення ОСОБА_3, ТОВ «Кедр» на підставі положень ст. ст. 387, 388 ЦК України, просило витребувати спірне нежитлове приміщення із незаконного володіння ОСОБА_3 шляхом виселення із нього ОСОБА_3 та інших осіб.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 червня 2016 року, у задоволенні позову ТОВ «Кедр» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кедр» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності обізнаності відповідача при укладенні договору купівлі-продажу нежитлового приміщення про існування судового спору щодо цього приміщення, а, відтак, того, що відповідач є недобросовісним набувачем вказаного приміщення.

Апеляційний суд також послався на те, що договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не визнано недійсним, тому остання є добросовісним набувачем майна.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2012 року адміністративний позов TOB «Кедр» до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_6 про скасування рішень задоволено частково, скасовано акт державної приймальної комісії від 05 лютого 2007 року про прийняття в експлуатацію пункту приймання СПД ОСОБА_6 замовлень від населення з продажу металопластикових конструкцій за рахунок існуючого ґанку по АДРЕСА_1, скасовано п. 1.5 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 13 лютого 2007 року № 38.

Рішенням господарського суду Київської області від 02 липня 2015 року, змінене постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2015 року, свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 та державну реєстрацію вказаного права власності скасовано, визнано договір купівлі-продажу цього нежилого приміщення, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, недійсним, це приміщення повернуто із незаконного володіння ОСОБА_4 та передано його законному власнику - TOB «Кедр».

Пред'являючи позов, ТОВ «Кедр» посилалось на те, що 30 липня 2015 року, під час розгляду вказаної вище справи в господарському суді, ОСОБА_4 без достатніх правових підстав продала спірне нежитлове приміщення ОСОБА_3, що відповідно до ст. ст. 387, 388 ЦК України є підставою для витребування майна із чужого незаконного володіння та виселення останньої із цього нежитлового приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У порушення наведеної норми процесуального права та ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України суди не дали належної оцінки тому, що рішенням господарського суду Київської області від 02 липня 2015 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2015 року встановлено, що спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння ТОВ «Кедр» не з його волі і у зв'язку з цим було присуджено повернути це приміщення із незаконного володіння ОСОБА_4 законному власнику - ТОВ «Кедр».

Крім того, суди не перевірили тверджень позивача про те, що він надавав згоду ОСОБА_7 на переобладнання частини ганку площею 15 кв. м, а було захоплено та побудовано нежитлове приміщення площею 28,3 кв. м., яке згодом перепродано відповідачеві, а також про те, що діями відповідача створюється загроза життю та здоров'ю працівників, орендарів та покупців магазину ТОВ «Кедр» у разі виникнення у ньому пожежі.

Також суди дійшли передчасного висновку щодо правомірності дій ОСОБА_3, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не врахували та не перевірили посилань ТОВ «Кедр» на те, що її чоловік, ОСОБА_8, протягом 7 років здійснює торгівлю телефонами у приміщенні магазину ТОВ «Кедр» та неодноразово був свідком розмов та суперечок щодо права власності на спірний ганок. Відповідно ОСОБА_3 не могла не знати про те, що набула спірне нежитлове приміщення не у власника. Тобто, суди обґрунтували свої рішення на припущеннях, що суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Висновки судів про те, що на час ухвалення рішення суду був чинним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, і ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, яка не знала про судові справи щодо спірного нерухомого майна, є передчасними. оскільки судами не враховано обов'язкову правову позицію Верховного Суду України, викладену по постановах від 21 грудня 2016 року № 6-2233цс16 та від 24 червня 2015 року № 6-251цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України обов'язкова для всіх судів України. Згідно цієї позиції вибуття майна вважається таким, що вибуло поза волею, якщо воно вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, яке у подальшому скасовано.

Отже, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кедр» задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 червня 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Є.П.Євграфова

О.М.Ситнік

О.В.Умнова