У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Стрийська центральна районна лікарня, про визнання недійсним заповіту, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Стрийська центральна районна лікарня, про визнання недійсним заповіту, вказуючи на те, що заповіт ОСОБА_7 від 25 квітня 2007 року є недійсним у зв'язку з тим, що в момент його складення він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними.

Позивачі просили визнати поважними причини пропущення ними строку позовної давності для звернення з даним позовом, поновити їм строк позовної давності та визнати недійсним заповіт.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року, позовні вимоги задоволено.

Визнано поважними причини пропуску строку позовної давності ОСОБА_3, ОСОБА_4 на звернення до суду з даним позовом.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_7, посвідчений у Стрийській центральній районній лікарні 25 квітня 2007 року на користь ОСОБА_5

Вирішено питання про судові витрати у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що під час складання заповіту ОСОБА_7 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом суд визнав поважними, оскільки рішення в іншій справі № 2-69/11 про визнання заповіту недійсним Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було ухвалено 29 січня 2014 року, а 14 травня 2014 року позивачі звернулися до суду з даним позовом, але з інших підстав.

Проте таких висновків суди дійшли передчасно.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є рідними дітьми спадкодавця та його спадкоємцями першої черги за законом.

25 квітня 2007 року о 18 год. 40 хв. у Стрийській центральній районній лікарні ОСОБА_7 склав заповіт, за яким усе майно, належне йому на праві власності, заповів рідному братові ОСОБА_5

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

З даним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду у червня 2014 року.

Як на одну з підстав для скасування оскаржуваних рішень ОСОБА_5 указував на те, що позивачі ще з 2008 року знали про існування заповіту, оспорювали його з інших підстав, і ніхто не перешкоджав їм одночасно оспорювати його з будь-яких визначених законом підстав.

Як на підставу для поновлення строку позовної давності суд виходив з того, що строк позовної давності позивачами пропущено з поважних причин, оскільки позивачі 08 грудня 2008 року звернулись з позовом до ОСОБА_5, Стрийської центральної районної лікарні у справі № 2-69/11 про визнання заповіту недійсним з інших підстав, і лише після завершення розгляду цієї справи (29 січня 2014 року) звернулися з вказаним позовом.

Матеріали справи містять судові рішення, ухвалені у справі № 2-69/11, які були досліджені судами при розгляді цієї справи, згідно з якими у 2007 році ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом на 37/100 частини будинку, сараю позначеному у технічному паспорті літ. «Г» розміром 2,25х3,40, гаража позначеному у технічному паспорті літ. «Ж» розміром 3,40х5,80, гаража позначеному у технічному паспорті літ. «Б» розміром 5,20х6,0, які розміщені за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_5 вважав, що прийняв спадщину після смерті батька та брата, оскільки увесь час проживав у спірному будинку, тому фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

ОСОБА_4, ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом, у якому просили визнати недійсним заповіт, складений 25 квітня 2007 року від імені їхнього батька ОСОБА_7 у Стрийській центральній районній лікарні та посвідчений черговим лікарем ОСОБА_8, визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року їхнього батька на 37/100 частини спірного будинку та самочинно збудовані сарай, позначений в технічному паспорті літ. «Г» розміром 2,25х3,40, гараж, позначений літ. «Ж» розміром 3,40х5,80, гараж, позначений літ. «Б» розміром 5,20х6,0, мансарду розміром 5,20х6,0.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вважали, що заповіт від 25 квітня 2007 року був недійсним, оскільки в цей час ОСОБА_7 перебував у лікарні в комі без свідомості. Його складено набагато пізніше смерті їхнього батька та підроблено, оскільки він не був зареєстрований ні в журналі реєстрації заповітів у лікарні, ні переданий державному нотаріусу для реєстрації у Державному реєстрі заповітів.

Враховуючи наведене, просили задовольнити позов.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06 листопада 2013 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Визнано за ним право власності на 37/100 частини будинку АДРЕСА_1 та право власності на сарай, позначений у технічному паспорті літ. «Г» розміром 2,25x3,40, гараж, позначений у технічному паспорті літ. «Ж» розміром 3,40x5,80, гараж, позначений у технічному паспорті літ. «Б» розміром 5,20x6,0, мансарду розміром 5,20x6,0.

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_3 відмовлено.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16.

За таких обставин суд у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув та не сприяв всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, у супереч ч. 1 ст. 261 ЦК України не встановив, коли саме про порушення свого права дізналися позивачі; не з'ясував, що перешкоджало позивачам звернутися раніше з цим позовом, оскільки позовні вимоги у іншій справі заявлені з інших підстав, що не могло бути перешкодою для звернення до суду з даним позовом, хоча суд маєзахищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції у порушення ст. 303 ЦПК України, на вказане уваги не звернув і апеляційний суд.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвалених у даній справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак