АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/4950/2017 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарі Юрченко А.С.

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представників відповідача Мінка А.В., Окунєва І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Генерального директора Національного музею історії України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Національного музею історії України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково: визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 згідно наказу №131/4-к від 25 липня 2016 року; поновлено ОСОБА_3 на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України з 25 липня 2016 року; стягнуто з Національного музею історії України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 липня 2016 року по 22 лютого 2017 року у розмірі 72361,64грн без вирахування податків і обов'язкових платежів та витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн.; вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 працював у відповідача з 13.07.1981, на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею - з 01.01.2005.

Звільнення ОСОБА_3 наказом №287 від 07.08.2015 на підставі п.3 ст.40 КЗпП України рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.01.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.11.2016, визнано незаконним, позивача поновлено на роботі на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею.

Наказом генерального директора Національного музею історії України від 25.07.2016 №131/4-к ОСОБА_3 звільнено з займаної посади з 25.07.2017 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників.

Виходячи з того, що при звільненні ОСОБА_3 відповідач у порушення порядку ч.3 ст.49І КЗпП України у день звільнення не надав позивачу перелік вакантних у музеї посад, суд уважав звільнення незаконним та поновив позивача на роботі. Інших порушень норм трудового законодавства при звільненні позивача судом не установлено.

В апеляційній скарзі Генеральний директор Національного музею історії України просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Під час апеляційного розгляду представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. Позивач та його представник просили відхилити апеляційну скаргу та залишити законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення немає з наступних підстав.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог і заперечень, установив факти і відповідні їм правовідносини сторін, вірно визначився з нормами закону, що їх регулюють, і, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обгрунтоване рішення, у якому навів мотиви, з яких уважав установленими обставини, що мають значення для справи, та оцінив докази, надані сторонами на їх підтвердження чи спростування, у відповідності до вимог ст.212 ЦПК України.

Перевіривши законність звільнення позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, суд дійшов висновку про недотримання відповідачем порядку, передбаченого ч.3 ст.49І КЗпП України - а саме встановив факт ненадання ОСОБА_3 у день звільнення 25.07.2016 переліку вакантних посад. Інших порушень чинного трудового законодавства при звільненні ОСОБА_3 наказом від 25.07.2016 №131/4-к судом не встановлено. Позивач рішення суду першої інстанції у даній справі не оскаржує.

Оскаржуючи такий висновок суду, представники відповідача посилались на правильність установлених судом обставин про те, що після попередження про майбутнє вивільнення відповідач тричі надавав позивачу перелік вакантних посад станом на 21.03.2016, 05.04.2016 та 22.07.2016, а тому оскільки у п'ятницю 22.07.2016 такий перелік був запропонований позивачу, а до понеділка 25.07.2016 - дня звільнення - перелік вакантних посад не змінився, вважали висновок суду таким, що не грунтується на вимогах закону. При цьому представники відповідача не заперечували установлені судом обставини щодо зазначеного питання.

Так, судом установлено і не заперечується учасниками судового розгляду, що після ознайомлення 22.07.2016 з переліком вакантних посад ОСОБА_3 у цей же день подав заяву про переведення його на вакантну посаду завідувача філіалу Національного музею історії України (далі - НМІУ) Музейно-культурний центр «Мистецькі шедеври України».

25.07.2016 відповідач повідомив позивача про неможливість переведення його на зазначену посаду з тих підстав, що позивач не відповідає кваліфікаційним вимогам для зайняття вказаної посади, та запропонував обрати будь-яку іншу посаду, яка відповідає його кваліфікації, досвіду, продуктивності праці та кваліфікаційним вимогам до посад (т1ас45), проте, переліку вакантних посад у день звільнення не надав і в цей же день 25.07.2016 звільнив ОСОБА_3

Обов'язок з працевлаштування працівника, що звільнюється за п.1 ст.40 КЗпП України, покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, а тому відповідно до змісту ч.3 ст.49І КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо запропонував працівникові усі вакантні посади, які з'явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (правові позиції Верховного Суду України у справах №6-40цс15 від 01.04.2015, №6-2487цс15 23.03.2016, №6-3048цс15 від 25.05.2016, на які обгрунтоване послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні).

За таких обставин відповідач, обґрунтовано відмовивши 25.07.2016 позивачу у переведенні на обрану ним із запропонованого 22.07.2016 переліку вакантних посад посаду завідувача філіалу НМІУ Музейно-культурний центр «Мистецькі шедеври України», у цей же день - день звільнення - 25.07.2016 запропонував ОСОБА_3 обрати іншу вакантну посаду із усіх наявних на момент звільнення (лист - т1ас45), проте, перелік вакантних посад станом на 25.07.2016 не надав, думку позивача не дізнався, - у зв'язку з чим правильним є висновок суду першої інстанції про невиконання відповідачем передбаченого ч.3 ст.49І КЗпП України його обов'язку у день звільнення ОСОБА_3

З урахуванням наведеного доданий до апеляційної скарги перелік вакантних посад відповідача станом на 25.07.2016 (т2ас69-72) колегія не може взяти до уваги, оскільки вказаний перелік не був поданий суду першої інстанції без поважних причин, що унеможливило оцінку вказаного документа судом першої інстанції як доказу у даній справі відповідно до ст.212 ЦПК України, а також що відповідно до ч.2 ст.303 ЦПК України такий документ не може бути новим доказом для суду апеляційної інстанції. Крім того, оглянутий у судовому засіданні на вимогу позивача та його представника оригінал вказаного переліку викликав сумнів у позивача, який наполягав, що такий перелік у день звільнення йому не надавався, і це вірно встановлено судом першої інстанції, що його думку з приводу інших наявних вакантних посад відповідач у день звільнення не вислухав, а також що виконаний від його імені підпис на останній сторінці цього переліку не є оригінальним, а відтворений за допомогою копіювальної техніки, з приводу чого він звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів.

Оскільки висновок суду першої інстанції про порушення відповідачем ч.3 ст.49І КЗпП України при звільненні ОСОБА_3 25.07.2016 грунтується на встановлених судом обставинах і нормах матеріального закону і доводами апеляційної скарги не спростований, - підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції у даній справі немає.

На інші обставини як підстави для скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року представники відповідача не посилались.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,308,313,315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Генерального директора Національного музею історії України відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду надирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О.Антоненко

Судді А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна