АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1025/17 Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1333/К/17 суддя Скотар Р.Є.
Категорія № 26 (І ) Доповідач Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар: Борщ А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі про відшкодування моральної шкоди працівнику в разі ушкодження його здоровя,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі Фонд) про відшкодування моральної шкодиу звязку із ушкодженням здоровя.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив що він, виконуючи професійні обов'язки17.06.2004 року отримав ушкодження здоров'я у вигляді черепно-мозкової травми.Актом форми Н-1 від 22.06.2004 року нещасний випадок визнано повязаним з виробництвом. Висновком МСЕК від 28.10.2004 року йому первинно встановлено 30 % втрати професійної працездатності та 3-тю групу інвалідності. Посилаючись, що на те, що змушений проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури; відчуває слабкість, втому та постійний біль, виробнича травма негативно вплинула на його стан здоровя, просив суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди в звязку з ушкодженням здоровя 149760 грн. , оскільки отримав травму під час дії ЗУ «Про загальнообовязкове соціальне страхування», яким передбачено компенсацію моральної шкоди за рахунок коштів Фонду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Відділення Фонду на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, в звязку з ушкодженням здоровя, у розмірі 25000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. В решті позову відмовлено. Судовий збір в розмірі 640,00 грн. компенсовано за рахунок держави.

В апеляційній скарзі представник Фонду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, судом не враховано, що Фонд є неналежним відповідачем, обовязок виплати моральної шкоди законодавством покладено на роботодавця. Також судом не враховано пропуск позивачем тримісячного строку позовної давності. Вважає, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди, є необґрунтованим та значно завищеним.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працював у ТОВ СП «Південенергочермет» слюсарем по ремонту гірничого устаткування 4-го розряду (а.с.11).

17.06.2004 р. із ОСОБА_1 стався нещасний випадок на дільниці обслуговування насосу підвалу подрібнення 6-ї секції корпусу збагачення Рудозбагачувальної фабрики № 1 ТОВ СП «Південенергочермет», відповідно до акту № 1 (форма Н-1) від 22.06.2004 р. (а.с.8-10).

Відповідно до Акту розслідування нещасного випадку від 22.06.2004 року ОСОБА_1, виконуючи роботи по демонтажу несучих балок обслуговуючого майданчика насосу 14-НДС №61, внаслідок падіння частки торкрету, отримав відкриту черепно-мозкову травму (а.с.11,12). Нещасний випадок визнано повязаним з виробництвом, таким що підлягає обліку та складенню акту форми Н-1 ( а.с.8-10).

Відповідно до виписки з акту огляду ВТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги позивачу ОСОБА_1 28.10.2004 р. первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності з 28.10.2004 року до 01.11.2005 року (а.с.4).

Відповідно до висновку МСЕК позивачу 30.10.2012 р. повторно встановлено 30% втрати професійної працездатності безстроково з 01.11.2012 року, встановлено третю групу інвалідності; протипоказана важка праця, шкідливі умови праці (а.с.6,7).

Відповідно до медичних довідок, ОСОБА_1, у звязку із погіршенням стану здоровя неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні у звязку з перенесеною травмою. Згідно медичних документів лікарями встановлено рекомендації: нагляд невролога та психіатра за місцем проживання (а.с.13-17).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1, посилався на те, що у зв'язку із встановленням йому ступеня втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 21, 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з втратою ним професійної працездатності.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12, і в силу ст.ст. 214, 360-7 ЦПК Україну, яка має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон).

Згідно з підп. «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону № 1105-XIV, у редакції від 27.01.2004 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону, у редакції від 27.01.2004 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

У рішенні Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року визначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обов'язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності.

Зважаючи та те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що так як позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності з 28.10.2004 року, то він на підставі ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції від 27.01.2004 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача - Відділення Фонду.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у рішенні Конституційного Суду України від 08.10.2008 року вказано, що право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду скасовано, оскільки не розповсюджується на спірні правовідносини, які виникли до його прийняття.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з втратою професійної працездатності встановлений випискою з акту огляду ВТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги. Позивач зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був змушений пройти курс лікування, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо недоведеності позивачем факту спричинення йому моральної шкоди висновками відповідних медичних установ, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріали справи містять докази щодо спричинення позивачеві ОСОБА_1, в результаті ушкодження здоров'я, моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом вимог ст. 233 КЗпП України та роз'яснень, викладених у п. 16 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4, згідно з якими термін позовної давності у разі заподіяння працівникові моральної шкоди внаслідок небезпечних чи шкідливих умов праці, становить три місяці, також є безпідставними, оскільки вони суперечать положенням п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, які встановлюють, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відповідно до ч.ч. 7, 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності 01.01.2015 року, передбачено, що відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежного від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, то відсутні підстави для покладення на Відділення Фонду обов'язку здійснювати таку виплату, колегія суддів не може взяти до уваги, виходячи з наступного.

Право на звернення з позовом у ОСОБА_1, виникло у 2004 році, з часу встановлення стійкої втрати працездатності, а зміни до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» набрали чинності 01 січня 2015 року, тому положення ст.ст. 7,8 Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

З цих же підстав, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 року повинно застосовуватись до осіб, які втратили працездатність з 01 квітня 2001 року по 08 жовтня 2008 року, тобто до ухвалення цього рішення

Не можуть бути взятими до уваги й посилання відповідача на те, що Відділення Фонду є суб'єктом владних повноважень, тобто органом державної влади, який здійснює владні управлінські функції, та категорія справ, де відповідачем є суб'єкт владних повноважень повинна вирішуватись судами адміністративної юрисдикції, оскільки якщо орган державної влади (суб'єкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших підстав і не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору, то залежно від змісту вимог і суб'єктного складу сторін, справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Враховуючи положення статті 1 ЦПК України та статті 2 КАС України, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи (права на відшкодування моральної шкоди). У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. (п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»)

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що розмір моральної шкоди визначений судом без достатнього урахування роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Суд врахував ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони фактично зводяться до незгоди з висновками суду по оцінці доказів та їх переоцінки.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: