Провадження №2/331/121/2017
рішення

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Антоненко М.В., при секретарі Андрієнко С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 02.04.2014 року позивачем було надано відповідачу позику в розмірі 23000 Євро, при цьому ОСОБА_2 зобов'язався повернути грошові кошти до 01.07.2014 року, про що була складена розписка в присутності двох свідків.

02.07.2015 року позивачем було відправлено досудову вимогу рекомендованим листом з описом, але досудова вимога відповідачем була проігнорована і гроші ОСОБА_2 не повернув, також позивач неодноразово звертався до відповідача усно з проханням повернути грошові кошти, але на зазначені вище вимоги відповідач не реагував.

Оскільки відповідач допустив однобічну відмову від виконання зобов'язань, чим істотно порушив умови договору позики, борг своєчасно не повернув, то позивач змушений звернутися до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 692070 гривень 00 копійок та щомісячні відсотки за користування позикою понад встановлений термін в розмірі 751 691 грн. та судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача просила позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовної заяви заперечував, вважає, що вимога про стягнення відсотків за користування позики не передбачено договором, строк стягнення пені сплинув, крім того, зазначив, що відповідачем частково погашено заборгованість за договором позики.

Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено такі факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що 02.04.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, а саме складена розписка, відповідно до умов якої ОСОБА_1 передав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 23000 Євро, за умови повернення грошових коштів до 01.07.2014 року.

Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою, складеною в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а ст. 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов.

Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмову від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язань.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, якщо інше не встановлено договором чи законом; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що укладений між сторонами договір як різновид правочину вважається таким, що вчинений у письмовій формі, оскільки його зміст зафіксовано в розписці.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, за яким відповідач взяв на себе обов'язок сплатити позивачу суми, передбачені договорами позики.

Виходячи зі змісту ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами склались правовідносини, які регулюються ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 виконав свої зобов'язання за договором позики, передав грошові кошти відповідачеві, однак відповідач в обумовлені сторонами строки зобов'язання щодо повернення позичених сум не виконав, на момент подачі позову до суду борг відповідача перед позивачем був неповернутий.

11.06.2016 року відповідач ОСОБА_2 повернув частково позивачу суму боргу у розмірі 148000 гривень, що не заперечувалося сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно розписки від 02.04.2014 року встановлено, що ОСОБА_2 повинен був повернути борг за позикою 01.07.2014 року, але у вказаний строк зобов'язання не виконав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 509 ЦК України, зазначений договір є підставою виникнення зобов'язань та передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, у разі порушення зобов'язання боржник повинен відшкодувати збитки.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України, згідно якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. 549-552цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами.

Однією з позовних вимог позивача ОСОБА_1 є стягнення з відповідача ОСОБА_2 щомісячних відсотків за користування позикою понад встановлений термін у розмірі 751691 гривня.

Зі змісту позовної заяви, а саме розрахунку вказаної суми позивач ОСОБА_1 вказує, що за користування позикою понад встановлений термін (за 26 місяців по 5% на місяць) нараховує саме щомісячну пеню.

Крім того, зі змісту розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_2 взяв на себе обов'язок, крім сплати основної суми боргу, сплатити у строк також позивачу відповідну пеню в розмірі 5% за місяць від суми позики, а ні як не проценти за користування цією позикою, тому на думку суду, вищезазначену позовну вимогу необхідно розглядати в частині стягнення саме пені.

Встановлено, що сторони встановили строк дії договору 01.07.2014 року, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою лише 03.09.2015 року, представник відповідача у судовому засіданні звернув увагу, на те що, строк позовної вимоги щодо сплати пені сплинув.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений у розмірі 5% за місяць від суми заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (зокрема, пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням позичальника до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За таких обставин вимога позивача щодо стягнення пені, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки позивач ОСОБА_1 звернувся до суду лише 03.09.2015 року, тобто поза межами спеціальної позовної давності щодо стягнення пені, оскільки строк звернення до суду сплинув 02.07.2015 року, тому в частині задоволення позовної вимоги щодо стягнення пені в розмірі 751691 грн. необхідно відмовити.

В той же час, виходячи із доведеності факту отримання відповідачем ОСОБА_2 суми коштів у борг від ОСОБА_1, а також із того, що сума боргу була частково повернута, а саме в сумі 148 000 гривень, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем за договорами позики від 02.04.2014 року становить 544070 гривень.

У звязку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення боргу за договором розписки в розмірі 544070 грн. є законними, обґрунтованими, доведеними та вказують на наявність підстав для задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2653 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 526, 530, 610, 615, 629, 1046, 1049 ЦК України, 58, 59, 74, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП:НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_1, суму боргу за договором позики у розмірі 544070 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП:НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_1, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2653 гривні.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити у звязку із необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: М.В. Антоненко