Справа № 466/2439/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

«19» червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі : головуючого - судді Глинської Д.Б.

при секретарі Дмитришин Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, третьої особи - Першої львівської державної нотаріальної контори про зняття обтяження (арешту), яке внесене в Єдиний реєстр заборон на відчуження об'єктів нерухомого майна,

у с т а н о в и в:

у квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, третьої особи - Першої львівської державної нотаріальної контори, в якому просив суд постановити рішення, яким зняти обтяження (арешт) на квартиру АДРЕСА_1, який накладений на підставі листа Шевченківського народного суду 930/3 від 30.07.1998 року.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 17 липня 2002 року він, його мати - ОСОБА_2 та покійний батько - ОСОБА_3 згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснили приватизацію квартири АДРЕСА_1, де проживали та були перед цим зареєстровані.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, після смерті якого їм з матір'ю у спадщину залишилась його частка нерухомого майна - 1/3 частка зазначеної вище квартири АДРЕСА_1.

У визначений Законом час він та його мати звернулися до Першої львівської державної нотаріальної контори з наміром оформити право власності на залишену у спадок покійним батьком частку квартири АДРЕСА_1, однак їм у цьому було відмовлено з посиланням на те, що згідно інформації Єдиного реєстру заборон на відчуження об'єктів нерухомого майна - на квартиру АДРЕСА_1 накладено обтяження (арешт) №4240763 на підставі листа 930/3 Шевченківського районного суду м. Львова, який поступив в Першу львівську нотаріальну контору 11.08.1998 року за вхідним номером 1311.

17 червня 1998 року Шевченківським районним судом м. Львова його, ОСОБА_1, було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на один рік у ВТК загального режиму з конфіскацією всього майна, належного йому на праві приватної власності.

Із змісту листа за підписом судді Шевченківського районного суду м. Львова Івасюти М.І. та судового виконавця цього ж суду Чериби З.В. (вих. № 930/3), який поступив в Першу львівську нотаріальну контору 11.08.1998 р. за вхідним № 1311 вбачається, що Шевченківський народний суд м. Львова просив при наявності нерухомого майна, зареєстрованого на правах особистої власності за ОСОБА_1, ніяких операцій з ним не проводити, оскільки на нього накладається арешт.

16 вересня 2016 року він отримав з Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області за вих. № В-20/9326 листа-інформацію, згідно якого вбачається, що згідно з даних ЄДРВП на виконанні у відділі не перебувало та не перебуває жодних виконавчих проваджень щодо конфіскації майна, належного йому, ОСОБА_1, на праві власності.

Отже, з вищенаведеного вбачається, що заборона на відчуження об'єктів нерухомого майна Першою львівською нотаріальною конторою була накладена ще до появи у нього такого майна на праві особистої власності (11.08.1998 р.), на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області з 11.08.1998 року не перебувало та не перебуває на даний час (понад 18 років) жодних виконавчих проваджень щодо конфіскації майна, належного йому на праві власності, а накладене обтяження на час постановления вироку (17.06.1998 р.) не було можливості виконати (провести конфіскацію майна) у зв'язку з відсутністю у нього на праві власності взагалі будь-якого майна.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, покликаючись на обставини, які викладені в позовній заяві.

Представник Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області в судові засідання жодного разу не з'явився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи у його відсутності, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Представник Першої львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, однак скерував на адресу суду лист, з якого вбачається, що він просить проводити розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В судовому засіданні встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 17 червня 1998 року ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 140 КК України та йому призначено покарання один рік позбавлення волі у виправно - трудовій колонії загального режиму з конфіскацією всього майна, належного йому на праві приватної власності.

Згідно з свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 17 липня 2002 року квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 14.07.2004 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт на підставі листа №930/3 народного суду Шевченківського району виданого 30 липня 1998 року за реєстраційним номером обтяження 4240763.

З листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, №В-20/9326 від 16.09.2016 року вбачається, що згідно даних ЄДРВП на виконанні у відділі не перебувало та не перебуває жодних виконавчих проваджень щодо конфіскації майна належного на праві власності ОСОБА_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду справи №6-26 цс-13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ч 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Скориставшись своїм правом, позивач просить зняти арешт з майна, оскільки це унеможливлює реалізацію його прав як власника.

Встановлено, що право власності на вище вказану квартиру набуто позивачем у спосіб визначений законом.

Нормами ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Враховуючи вищенаведене, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 169, 209, 212, 214-215, 224, 225,226 ЦПК України, ст.ст.16, 319, 391 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Зняти обтяження (арешт), яке внесене в Єдиний реєстр заборон на відчуження об'єктів нерухомого майна 11.08.1998 р. за індексом № 1311, заб. 415 ст. 12 (18.12.2006 р. за № 4240763) на квартиру АДРЕСА_1 на підставі листа Шевченківського районного суду м. Львова 930/3 від 30.07.1998 р. про накладення арешту на майно.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів після отримання його копії.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з моменту його проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова.

Суддя Д. Б. Глинська