АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 681/24/17
Провадження № 22-ц/792/980/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 червня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду Хмельницької області
в складі: головуючої судді П`єнти І.В.,

суддів: Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар Філіпчук О.С.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1
розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Понінківська картонно-паперова фабрика» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:
У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Понінківська картонно-паперова фабрика» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначав, що з 18.12.2014 року він працював у товаристві машиністом гофрувального агрегату 3 розряду обслуговуючого гофропреса ділянки виробництва гофрокартону. Наказом генерального директора від 14.08.2015 року № 80 його було звільнено з роботи за п. 8 ст. 40 КЗпП України за вчинення за місцем роботи розкрадання шести рулонів скотчу, що встановлено вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 18.06.2015 року, який набрав законної сили 21.07.2015 року. Таке звільнення позивач вважає незаконним, оскільки воно проведено з порушенням строків застосування дисциплінарного стягнення, передбачених ст. 148 КЗпП України. Зазначав, що нестачу шести рулонів скотчу було виявлено 01.03.2015 року під час проведення інвентаризації, а їх крадіжку позивачем було вчинено 12.02.2015 року. Крім того, вказував, що за ним мало бути збережене робоче місце та середній заробіток у зв`язку з тим, що він був призваний на військову службу під час мобілізації, про що він повідомив роботодавця.
Зазначав, що він був позбавлений можливості звернутись до суду з даним позовом у строк, встановлений ч. 2 ст. 233 КЗпП України, оскільки з 15.08.2015 року мобілізований та перебував на військовій службі у військовій частині, яка входить до складу військових сил, що залучались та брали участь в антитерористичній операції на території Донецької області, а був звільнений з військової служби лише 27.10.2016 року, А тому, просив суд поновити строк звернення до суду з позовом про незаконність звільнення та поновлення на роботі, визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, поновити на посаді машиніста гофрувального агрегату, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.
Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2017 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення суду по суті позовних вимог. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_3 в підтвердження обставин незаконності звільнення позивача. Крім того, не врахував обставин щодо пропуску відповідачем строку накладення дисциплінарного стягнення, передбаченого ст. 148 КЗпП України.
В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.
Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що ОСОБА_2 з 18.07.2014 року працював у ТОВ «Понінківська картонно-паперова фабрика» на посаді укладальника-пакувальника 2 розряду на гофровиробництві. З 18.12.2014 року ОСОБА_2 працював машиністом гофрувального агрегату 3 розряду цього ж виробництва (а.с. 8).
Вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 18.06.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 850 грн. Згідно цього вироку встановлено, що ОСОБА_2 всередині лютого 2015 року з приміщення цеху ТОВ «Понінківська картонно-паперова фабрика», працюючи машиністом гофрувального агрегату і маючи доступ до матеріалів виробництва, шляхом вільного доступу умисно таємно викрав шість рулонів технологічного скотчу загальною вартістю 269 грн. 20 коп. Вирок набрав законної сили 21.07.2015 року (а.с. 35 та матеріали кримінального провадження №681/665/15-к).
Згідно з наказом ТОВ «Понінківська картонно-паперова фабрика» від 14 серпня 2015 року № 810-К ОСОБА_2 , машиніста гофрувального агрегату 3 розряду гофровиробництва, з 14 серпня 2015 року звільнено з займаної посади на підставі п. 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за вчинення за місцем роботи розкрадання майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили (а.с. 36).
Відповідно до п. 8 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі і дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили.
Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців із дня вчинення проступку.
Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що трудовий договір може бути розірвано з підстави передбаченої п. 8 ст. 40 КЗпП не пізніше одного місяця з дня набрання законної сили вироком суду чи дня прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення або заходів громадського впливу за вчинення крадіжки не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
З урахуванням правила про обчислення строку для застосування дисциплінарного стягнення з дня виявлення саме проступку, а не факту порушення, слід визнати чинність п. 29 Типових правил, відповідно до якого дисциплінарне стягнення не може накладатися пізніше шести місяців із дня вчинення проступку. В указані строки не враховується час провадження у кримінальній справі.

Оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд першої інстанції правильно виходив з того, що звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, з дотриманням строків притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, визначаючи початок його перебігу з 15.02.2015 року, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.
Доводи апеляційної скарги про те, що шестимісячний строк для застосування дисциплінарного стягнення збіг 13.08.2015 року є безпідставним. Оскільки, вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 18 червня 2015 року встановлено обставину щодо вчинення злочину позивачем в середині лютого 2015 року, а не конкретну дату (ч. 4 ст. 61 ЦПК України). Крім того, видаткова накладна №12023 від 12.02.2015 року та прибутковий касовий ордер №738 від 12.02.2015 року, на які посилається апелянт, підтверджують факт постачання матеріальних цінностей у товариство, а не дату вчинення проступку.
Як роз`яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9, встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП України, строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов`язки сторін.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на поважність причин пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, з огляду на те, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачем 14.08.2015 року до ТОВ «ПКПФ» подавалась заява про його звільнення з роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації та пред`являлась повістка не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
Розписка про отримання повістки ОСОБА_2 , довідка командира військової частини пп НОМЕР_1 від 18.08.2015 року № 15582 про те, що ОСОБА_2 перебуває на військовій службі з 15.08.2015 року, не підтверджують факту його звернення до роботодавця, з метою звільнення з роботи у зв`язку із призовом на військову службу (а.с. 9-10).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не надав оцінки показам свідка ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки, відповідно до положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А незазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, у відповідності до положень ст. 309 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 і ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 2, 4 ст. 60 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.
Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/ І.В. П`єнта

Судді: /підписи/ А.П. Корніюк

О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П`єнта
________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції Горщар А.Г. Провадження № 22-ц/792/980/17

Доповідач П`єнта І.В. Категорія № 54