АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 546/335/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1475/17Головуючий у 1-й інстанції Горулько О. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Одринської Т.В.,

секретар Діхтяр Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», ОСОБА_2

на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" про визнання кредитного договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" про визнання кредитного договору недійсним выдмовлено.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_2, оскаржив рішення, просив скасувати в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги до ТОВ "Кредитні ініціативи", оскільки вважає, що рішення суду прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ТОВ "Кредитні ініціативи", посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ТОВ "Кредитні ініціативи" просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ТОВ "Кредитні ініціативи" про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 02 жовтня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем, яким є ОСОБА_2, було укладено кредитний договір №500519718 про надання останньому споживчого кредиту на власні потреби у загальному розмірі 12533,77 грн. шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника № 5489 10011 грн. та на рахунок № 265071786 2522,77 грн. для оплати страхового платежу.

Сторонами обумовлено розмір процентної ставки за користування кредитом, яка становить 0,01 річних, а також те, що ця процентна ставка є фіксованою.

Дата остаточного повернення кредиту, яка одночасно є датою припинення нарахування відсотків та комісій 03.10.2017 року (п. 2,3 договору).

Пунктом 2.8 договору передбачено обовязок позичальника сплачувати банку комісію за управління кредитом: -за період з 1 по 12 місяць користування кредитом 5,99% від суми редиту;

-за період з 13 по 24 місяць 4,99% від суми кредиту; -за період з 25 по 60 місяць 3,99% від суми кредиту.

Крім того, цим пунктом передбачено сплату комісії за прийняття готівкових коштів в касах банку для зарахування на рахунок та за переказ коштів через банкомат.

Пунктом 4 договору у разі прострочення позичальником повного або часткового погашення кредиту та сплати комісій передбачено обовязок позичальника сплатити штраф у розмірі 50 грн, а у разі, якщо прострочення триває 5 і більше календарних днів 150 грн. за кожне прострочення.

Згідно п. 3.5 договору всі відносини між позичальником та банком регулюються Загальними умовами кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» № 1577 від 10.06.2014 року, позичальник підтвердив, що він попередньо ознайомлений в письмовій формі з умовами надання кредиту та всією іншою необхідною інформацією, передбаченою діючим законодавством та нормативними актами.

Погашення кредиту, сплати відсотків та комісій здійснюється відповідно до узгодженого сторонами графіка платежів та розрахунку сукупної вартості кредиту (а.с. 7) шляхом здійснення обовязкових щомісячних платежів у розмірі 973,66 грн. у строк до 3 числа кожного місяця. При цьому згідно цього графіка із зазначеної суми на погашення кредиту направляється від 222,79 грн. (протягом перших 12 місяців кредитування) до 473,52 грн. (протягом останнього періоду кредитування), а на оплату інших послуг банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо (мовою оригіналу) від 750,77 грн. до 500,10 грн.

Розділом 2 договору «Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які затверджені Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» № 1577 від 10.06.2014 року, передбачене право позичальника на дострокове погашення кредиту (п. 11), а також можливість зміни умов кредитного договору за взаємною домовленістю сторін.

Із наданої представником відповідача копії повідомлення про відступлення, адресованої відповідачеві (а.с. 71), вбачається, що 14 листопада 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, згідно якого первісний кредитор відступив право вимоги за кредитним договором № 500519718 від 02 жовтня 2014 року на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». В цьому повідомленні вказано, що станом на день укладення договору факторингу заборгованість відповідача становила: заборгованість за кредитом 5593,33 грн.; заборгованість за процентами та комісіями - 7367,66 грн.

Із розрахунку заборгованості відповідача за кредитом (а.с. 12) вбачається, що станом на 03.02.2016 року відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитом було здійснено платежів на суму 16450 грн.

За змістом ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи суму одержаного відповідачем кредиту та суми коштів, внесених відповідачем в рахунок його погашення, яких цілком достатньо для погашення боргу, вірно оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідачем ОСОБА_2 повністю виконані свої зобовязання позичальника за кредитним договором, а тому підстав для задоволення позову ТОВ «Кредитні ініціативи» немає.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача штрафів, суд вірно звернув увагу, що право банку стягувати з позичальника штрафи передбачені п. 4 кредитного договору. При цьому розмір кожного штрафу може бути або 50 грн., або 150 грн. в залежності від строку заборгованості, тобто загальний розмір штрафу не може бути 1647,15 грн., окрім того, матеріали справи не містять обгрунтування та розрахунку цих позовних вимог. З урахуванням викладеного, суд правильно визнав недоведеним розмір штрафу, нарахованого ОСОБА_2

У відповідності із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочинну не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частиною першою- третьою, п'ятою та шостою стаття 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із матеріалів справи, досліджених доказів, кредитний договір № 500519718 від 02 жовтня 2014 року, укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем, в цілому не протирічить Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_2 не було належним чином доведено підстав для визнання кредитного договору недійсним, на які він посилався у своїй зустрічній позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну предмету позовної заяви, зокрема, щодо відсутності переддоговірної роботи, відсутності письмової форми договору, невідповідності договору вимогам закону та нормативним актам, непідписання ОСОБА_2 Загальних умов кредитування, що також було спростовано кредитним договором з Загальними умовами кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» та Анкетою-заявою позичальника (а.с. 8).

Разом з тим, відповідно до абзацу 3 частини 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до п. 19 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Передбачені пунктом 2.8 кредитного договору комісії за управління кредитом, а у графіку погашення заборгованості вони зазначені як валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо, не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», та як вбачається із графіка погашення кредиту та розрахунку заборгованості, розмір комісій в рази перевищував суми, направлені на погашення заборгованості за кредитом, а тому місцевий суд прийшов до правильного висновку, що відповідно до абзацу 3 частини 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» положення цього пункту є нікчемними, проте не тягнуть за собою недійсність кредитного договору в цілому.

За таких обставин, суд вірно визнав безпідставними вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за комісіями, сплачених штрафів за несплату комісій, штрафів за невиплату платежів по комісіям, оскільки кредитор не мав права із внесених відповідачем сум на погашення заборгованості за кредитом частину їх направляти на рахунок сплати комісій відповідно до п.2.8 кредитного договору, а тому за відрахуванням процентів ці суми мали бути направлені на погашення заборгованості по тілу кредиту, оскільки інші складові щомісячних обовязкових платежів відсутні, і кредитор не мав права нараховувати комісії після припинення здійснення відповідачем щомісячних платежів.

Безпідставиними є доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про скасування рішення місцевого суду з посиланням на те, що він не був проінформований з Загальними умовами кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк». Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на протязі двох років виконував зобовязання за договором і вносив платежі, із претензіями до банку не звертався, що свідчить про його розуміння та згоду з усіма умовами договору. Окрім того, як вбачається із змісту кредитного договору, особисто підписаного ОСОБА_3, саме у кредитному договорі міститься уся інформація по кредиту, зокрема, про суму кредиту, його цільове призначення, термін користування, форму погашення. Тобто ОСОБА_3, підписуючи договір чітко усвідомлював умови, пов'язані з виконанням сторонами даної угоди, приймав їх та погоджувався на укладення договору на цих умовах.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ТОВ Кредитні ініціативи» щодо визнання судом несправедливими умов договору, викладених у п.2.8 кредитного договору.

Так, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору, що укладені між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі (на власні потреби), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо комісії за управління кредитом (плата за валютно-обмінні операції, юридичне оформлення) і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Враховуючи викладене, а також те, що у договорі про надання споживчого кредиту від 02 жовтня 2014 року не конкретизовно які саме послуги банк надає позичальнику за сплату останнім комісії, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що умови договору в частині сплати комісії на користь відповідача за управління кредитом є несправедливими і такими, що порушують права позичальника ОСОБА_2, як споживача послуг банку за договором споживчого кредиту.

Безпідставиними є посилання відповідача в апеляційній скарзі на ст. 627-629 ЦК України щодо свободи та обовязковості договору до виконання сторонами, оскільки між банком та ОСОБА_2 укладено договір про надання саме споживчого кредиту, а тому особливості регулювання відносин сторін цього договору визначається Законом України «Про захист прав споживачів». Таким чином, сторона, яка за цим договором надає послуги повинна враховувати відповідні положення вищезазначеного Закону, зокрема, щодо справедливості умов договору. Оскільки вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» у п.2.8. договору від 02 жовтня 2014 року в частині сплати комісії за управління кредитом відповідачем враховані не були, місцевий суд прийшов до вірного висновку про визнання оспорюваного пункту недійсним.

Необгрунтовані також доводи апеляційної скарги щодо відповідності договору чинному законодавству з посиланням на ст. 203 ЦК України та ознайомлення позичальника до укладення договору з інформацією про умови кредитування, в тому числі і що стосуються сплати комісії за управління кредитом. Так, підставою для визнання окремих умов спірного договору недійсним є порушення Закону України «Про захист прав споживачів» ті інших нормативно-правових актів щодо несправедливості цих умов, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційні скарги не містять доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: (підпис) ОСОБА_1

Судді (підписи) Т.В. Одринська

ОСОБА_4

З оригіналом згідно: ОСОБА_1