ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1177/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2017 р. смт Петриківка

08 червня 2017 року Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Караула О.А. за участю секретаря судового засідання Дудка В.В., розглянувши в смт. Петриківка у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, територіальної громади смт. Петриківка в особі Петриківської селищної ради, третя особа: Петриківська державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним заповіту, застосування наслідків його недійсності, визнання права власності на самочинне будівництво, в тому числі в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Петриківського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою, яку неодноразово уточняв, останній раз 18.05.2017 року, до ОСОБА_2, територіальної громади смт. Петриківка в особі Петриківської селищної ради, третя особа: Петриківська державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним заповіту, застосування наслідків його недійсності, визнання права власності на самочинне будівництво, в тому числі в порядку спадкування за законом, відповідно до якої просить суд: визнати недійсним заповіт подружжя від 20.05.2005 року в частині розпорядження житловим будинком та застосувати наслідки його недійсності; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на самочинно збудоване домоволодіння зі спорудами, розташоване за адресою: АДРЕСА_1., згідно технічного паспорту складеного за результатами технічної інвентаризації від 06.10.2016.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що він є сином ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадщину він прийняв, подавши до Петриківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

В вересні 2003 року батько позивача придбав домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Одночасно за купівлею домоволодіння батько отримав у власність по договору дарування земельну ділянку за тією ж адресою. Цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування житлового будинку.

В період з вересня 2003 року до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батько провів деякі перебудови в домоволодінні, зокрема зробив реконструкцію літньої кухні з прибудовою, зробивши її фактично житловою, побудував сараї, облаштував гараж, зробив свердловину та інше.

Всі зміни в домоволодінні, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі дати проведення реконструкцій, поліпшень, спорудження інших об'єктів самочинного будівництва, відображені при проведенні поточної технічної інвентаризації домоволодіння від 06.10.2016 року.

З дати придбання батьком будинку 1 вересня 2003 року до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, а також після відкриття спадщини до теперішнього часу, в тому числі і після виготовлення технічного паспорту інженером-проектувальником ОСОБА_5 25 березня 2013 року, технічної інвентаризації належного батькові домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 не проводилось, тому реконструкції та прибудови не відображені на технічних паспортах виготовлених до 06.10.2016 року. Технічний паспорт від 25 березня 2013 року ФОП ОСОБА_5 виготовив без проведення технічної інвентаризації, про що свідчать лист від обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» № 608 від 24.05.2013 в якому вказано, що у Дніпродзержинському БТІ відсутні будь-які заяви стосовно проведення інвентаризації житлового будинку АДРЕСА_1 від будь яких осіб і ними інвентаризація з 2004 року не проводилась а також фотографії домоволодіння. Остаточні висновки щодо обсягів об'єктів самочинного будівництва, виду самочинного будівництва, можна зробити на підставі матеріалів поточної технічної інвентаризації від 06.10.2016 року та, за необхідності, судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи. 20 травня 2005 року батько уклав заповіт подружжя разом зі своєю другою дружиною ОСОБА_6 на належний їм житловий будинок з господарчими будівлями та земельною ділянкою в рівних долях на ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в рівних долях. За твердженням нотаріуса, який посвідчував заповіт подружжя, при посвідченні вказаного заповіту, склад спадщини не перевірявся.

Один із спадкоємців, а саме ОСОБА_7 помер в 2010 році, до відкриття спадщини, оскільки спадкодавець, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Петриківського районного суду від 19.09.2013 року вказаний заповіт подружжя від 20 травня 2005 року батько був визнаний недійсним в частині розпорядження земельною ділянкою оскільки подружжя має право скласти спільний заповіт тільки щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.

В зв'язку з тим, що в період з вересня 2003 року до смерті батька позивача, а також після його смерті технічна інвентаризація не проводилась, наявність самочинного будівництва не була відображена в технічному паспорті на домоволодіння і, відповідно, повідомлення про наявність самочинного будівництва та висновок про технічний стан господарських будівель, прибудов, надбудов і споруд нікому не видавалось і нікуди не направлялось.

Позивач посилаючись на положення п. 1 ст. 1236, 1243, п. 4 ст. 1236, ч. 2 ст. 376 ЦК України, правової позиції ВСУ (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 4 грудня 2013 р. у справі № 6-130цс13), вважає, що до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4, не увійшов житловий будинок з господарчими будівлями, оскільки він не був узаконений відповідно до чинного законодавства і таким чином ні батько позивача, ні тим більше його друга дружина ОСОБА_6, не набули права власності на будинок і не мали права ним розпоряджатися оскільки він не був об'єктом права власності.

Крім того, позивач зазначив, що за життя його батькові належало право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва, оскільки він являвся власником земельної ділянки яка мала цільове призначення - для обслуговування житлового будинку. Позивач вважає, що дане право він успадкував після смерті батька, та, посилаючись на положення ч. 3, 5 ст. 376, ст. 1216, 1218 ЦК ЦК України, п. 6 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року N 6 "Про практику застосування судами статті 376 вважає, що за ним як спадкоємцем за законом, має бути визнано право власності на самочинно збудоване майно, яке розташоване на земельній ділянці, що йому належить.

Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, що зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_8 позовні вимоги не визнав, обґрунтовуючи це тим, що спірний будинок, успадкований відповідачем ОСОБА_2 на підставі заповіту подружжя від 20.05.2005 року та право власності на який за відповідачем визнано рішенням суду, що набрало законної сили, не є самочинним будівництвом, оскільки допоміжні будівлі, що не ввійшли до технічного паспорту в 2003 році, є приналежними речами до житлового будинку, а тому їх наявність не свідчить про те, що даний будинок є самочинно збудований.

Представник відповідача Петриківської селищної ради в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутністю представника відповідача.

Представник третьої особи: Петриківська державна нотаріальна контора Могильна Л.Г. в судове засідання не з'явилася, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутністю представника третьої особи, проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки господарчі будівлі та споруди є приналежними речами до головної речі - житлового будинку. Їх переобладнання та реконструкція не мають впливу на головний об'єкт - житловий будинок. Склад спадщини виникає після смерті спадкодавця. При посвідчені заповіту законодавство не передбачає перевірку наявності складу майна, що заповідається, оскільки заповіт посвідчується зі слів заповідача. Чинним законодавством не передбачено визнання заповіту недійсним за наявності самочинних господарських будівель та споруд.

Ознайомившись із матеріалами справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом були встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно копії заповіту 20 травня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за №1029, подружжя: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 склали заповіт подружжя, згідно з яким належний їм житловий будинок з господарчими будівлями та земельну ділянкою в АДРЕСА_1 та все майно в будинку, заповіли в рівних долях ОСОБА_7 та ОСОБА_2.

Згідно копії рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19.09.2013 року, що набрало законної сили, судом визнано недійсним заповіт подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 складений та посвідчений 20 травня 2005 року (зареєстрований в реєстрі за № 1029) в частині розпорядження земельною ділянкою розташованою в АДРЕСА_1. За ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок та господарчі будівлі, що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 42,8 кв.м. із них житлової - 18,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю В-1, вбиральні Г-1 та колодязю і огорожі, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за заповітом подружжя ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, складений та посвідчений 20 травня 2005 року (зареєстрований в реєстрі за № 1029).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 15.08.2014 року, ОСОБА_2 є власником житлового будинку та господарчих будівель, що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 42,8 кв.м. із них житлової - 18,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю В-1, вбиральні Г-1 та колодязю і огорожі, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно інформаційної довідки витягу з Державного реєстру речових прав від 15.08.2015 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1496 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні були також оглянуті технічні паспорти на будинок, що розташована за адресою АДРЕСА_1 від 06.06.2003 року, 25.03.2013 року та від 06.10.2016 року. При чому, з технічного паспорту, виготовленого 06.10.2016 року вбачається, що порівняно з 2003 роком будинок А-1 змін не зазнав. В 2006 році самовільно збудований тамбур б-1 у літній кухні Б-1. Крім того наявні збудовані у 2006 році нові об'єкти - навіс Д-1, вбиральня Є-1.

Відповідно до статей 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1257 ЦК України передбачено, що, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Згідно ст.. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 , ч. 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з норм вищезазначеного цивільного законодавства, недійсність правочину, повязується з недодерженням певних вимог в момент його вчинення.

Однак, в судовому засіданні встановлено, що оспорюваний заповіт подружжя від 20 травня 2005 року в момент його посвідчення, в частині розпорядження житловим будинком з господарчими будівлями в АДРЕСА_1, складений у відповідності до законодавства та підстави для визнання його недійсним відсутні.

Суд вважає, що посилання позивача на вимоги ст. 376 ЦК України та на правову позицію ВСУ (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 4 грудня 2013 р. у справі № 6-130цс13), як на підставу своїх вимог, не має під собою юридичного підґрунтя, оскільки дана норма законодавства встановлює заборону спадкодавцям та спадкоємцям набувати право власності на самочинно збудоване майно, але жодним чином не забороняє спадкодавцю включати його до заповіту. Наявність самочинно збудованого спадкового майна на час відкриття спадщини не може бути підставою недійсності самого заповіту, оскільки законодавство не передбачає перевірку наявності складу майна, що заповідається.

Крім того, суд не погоджується з твердженням позивача, що спірний житловий будинок є самочинно збудованим, у зв'язку з чим не може бути об'єктом спадкування, виходячи з наступного.

Так, норми ст. ст. 186, 380, 381 ЦК України вказують на те, що господарсько-побутові будівлі, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі як на окремі об'єкти визнаватися не може. Дане твердження міститься у листі Верховного Суду України від 01.07.2013 "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ".

Отже, господарські будівлі, що розташовані в межах садиби та призначена безпосередньо для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою (обслуговування житлового будинку), є приналежністю головної речі - житлового будинку, а тому не являються самостійною нерухомою річчю (об'єктом) для надання послуг технічної інвентаризації та державної реєстрації права власності.

Як встановлено в судовому засіданні, зокрема з порівняльного аналізу технічних паспортів на спірний будинок від 06.06.2003 року, 25.03.2013 року та від 06.10.2016 року, будинок А-1, тобто головна річ, змін не зазнав. Наявність самовільно збудованого у 2006 році тамбуру б-1 у літній кухні Б-1 та побудови нових об'єктів - навісу Д-1, вбиральні Є-1, які є приналежністю головної речі, не свідчать про те, що головний об'єкт - житловий будинок є самочинно збудованим та не може бути об'єктом права власності та спадкування.

Враховуючи, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження наявність підстав визнання заповіту подружжя від 20 травня 2005 року недійсним, суд вважає, що дана позовна вимога задоволенню не підлягає. У зв'язку з відмовою у визнанні заповіту недійсним, суд вважає, що підстави в задоволенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване майно в порядку спадкування за законом та стягнення з відповідача судових витрат також відсутні.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. 186, 203, 2015, 380, 381, 1216-1218, 1257 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, територіальної громади смт. Петриківка в особі Петриківської селищної ради, третя особа: Петриківська державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним заповіту, застосування наслідків його недійсності, визнання права власності на самочинне будівництво, в тому числі в порядку спадкування за законом - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. А. Караул