22-ц/775/340/2017(м)
Головуючий в 1 інстанції Адамова Т.С.
Доповідач Лопатіна М.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

07 червня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Мироненко І.П., Принцевської В.П.,

при секретарі Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 квітня 2017 року,

в с т а н о в и в:

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 квітня 2017 року вищезазначений позов задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком № 21/41 по вулиці Московській в місті Маріуполі шляхом виселення ОСОБА_2 без надання йому іншого жилого приміщення. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані із сплатою судового збору у розмірі 551,20 гривень та витрати, пов'язані з наданням правової допомоги адвоката у розмірі 1875 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначав, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, для виселення його без надання іншого житлового приміщення за неможливістю спільного проживання, немає, оскільки відсутні дані про те, що до нього застосовувались будь-які заходи запобігання чи громадського впливу.

Крім того, сам факт припинення сімейних відносин із власником квартири не позбавляє колишніх членів його сімї права користування займаним приміщенням і не є підставою для виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Обмеження права власника передбачені ст.ст. 156, 157 ЖК, що відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, зробленим у справах № 6-24089св06 в ухвалі від 31 січня 2007 року та № 6-20552св07 в рішенні від 28 травня 2008 року.

Відповідач та його представник ОСОБА_3, діючий за довіреністю, в судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Позивач та діюча, на підставі довіреності, її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти задоволення скарги, просили її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 18 квітня 1968 року по теперішній час зареєстрований та проживає в жилому будинку, що розташований за адресою: місто Маріуполь, вулиця Московська, буд. 21/41 (а.с. 38, 48-49).

В даному жилому приміщення відповідач та матір позивача ОСОБА_5 проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1968 року по день смерті останньої, тобто по 05 липня 2015 року (а.с. 46).

25 червня 2015 року ОСОБА_5 П подарувала позивачу ОСОБА_1 земельну ділянку та жилий будинок № 21/41 по вулиці Московській у місті Маріуполі, що підтверджується договором дарування, посвідченим 25 червня 2015 приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області (а.с.7, 10).

Також встановлено, що після смерті матері позивач вселилась у спірне жиле приміщення, де продовжував мешкати відповідач (а.с. 11).

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 є новим власником земельної ділянки та жилого будинку № 21/41, що розташовані по вулиці Московській у місті Маріуполі, яка не давала згоди на вселення та реєстрацію в зазначеному жилому приміщенні відповідача, а останній проживав у будинку зі згоди колишнього власника, тому він на вимогу позивача, повинен звільнити спірний будинок та земельну ділянку, оскільки своїми діями створює перешкоди власнику у вільному користуванні та розпорядженні належним йому майном.

Вказані висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням не оскаржується, тому апеляційним судом не перевірялось.

Так, згідно із ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира, земельна ділянка (ст. ст. 379, 380, 373 ЦК України).

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 листопада 2014 року (№6-158цс14), яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судом було встановлено факт відчуження спірного житлового приміщення та земельної ділянки і переходу права власності на це майно до позивача, який жодних договорів із відповідачем не укладав, позивач виявив намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, а тому є обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для виселення відповідача із спірного жилого приміщення, оскільки згідно цивільного законодавства власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном, що являється об'єктом його власності, яке є непорушним, а тому ніхто не може протиправно позбавити власника цього права чи обмежити його.

Також слід зазначити, що зауваження скаржника на відсутність підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, для його виселення без надання іншого житлового приміщення за неможливістю спільного проживання є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції таких підстав для задоволення позову і не вбачав, виходячи при ухваленні рішення з того, що із припиненням права власності на спірне нерухоме майно ОСОБА_5 втрачається й право користування цим майном у члена її сімї ОСОБА_2.

Пославшись на правові позиції, висловлені Верховним Судом України в ухвалі від 31 січня 2007 року ( справа № 6-24089св06) та в рішенні від 28 травня 2008 року (справа № 6-20552св07), відповідач не врахував, що вони не стосуються даних правовідносин, оскільки в цих справах йдеться про виселення з жилих приміщень колишніх членів сімї власників цих приміщень, а по даній справі встановлено, що сторони ніколи не були членами однієї сімї, оскільки не були пов'язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов'язків.

Таким чином, судом першої інстанції дотримано вимоги чинного законодавства та цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовано обставини справи та надана їм належна оцінка, а наведені у апеляційній скарзі доводи не впливають на суть ухваленого рішення і висновків суду не спростовують. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухваленого судового рішення суду першої інстанції, так як воно ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст..ст.307,308,314-315 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: