Справа № 754/5665/17
У Х В А Л А

Іменем України

15 червня 2017 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М. розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.05.2017 року відкрито провадження по цивільній справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

13.06.2017 року представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подано до канцелярії суду заяву про забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на об'єкт нерухомого майна, а саме - квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності до завершення розгляду справи по суті.

В обґрунтування поданої заяви зазначає, що 11.02.2014 року між позивачем та відповідачем по справі було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач ОСОБА_3 взяв в позику у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 250 000,00 гривень. Відповідно до умов даного договору, відповідач мав повернути суму позики в строк до 11.02.2015 року, проте, станом на день подання даного позову до суду останнім не було повернуто зазначену суму боргу. Вже після відкриття провадження у справі позивачу стало відомо про те, що квартира АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві власності виставлена на продаж, а тому, вважає, що існує висока ймовірність того факту, що відповідач може в будь-який момент здійснити відчуження належного йому майна на користь інших осіб, що може значно утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд приходить висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, обов'язок доказування і подання доказів:

1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

3. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено:

1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов;

2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 152 ЦПК України).

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначив, що згідно з п. 1 частини першої ст. 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи та самої заяви про забезпечення позову, позивач посилається на те, що квартира, на яку він просить накласти арешт, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачу. Проте, дана обставина ґрунтується лише на його припущеннях та того, що відповідач особисто йому про це повідомляв, але жодного доказу, який підтверджує право власності відповідача на дану квартиру позивачем та його представником надано суду не було.

Отже, доводи викладені в заяві про забезпечення позову не підтвердженні жодними доказами, а базуються лише на припущеннях позивача, що суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

За таких обставин суд приходить висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Крім того, суд звертає увагу на те, що з долучених до матеріалів позовної заяви документів, різниться сума коштів, яка є предметом даного спору, а саме, в договорі позики укладеному 11.02.2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 сума коштів яка була передана у власність відповідачу складала - 73 500,00 гривень. Відповідно до розписки від 11.02.2014 року написаної відповідачем по справі, яка відповідно до умов договору позики від 11.02.2014 року підтверджує факт передачі грошових коштів, сума отриманих коштів складає - 1 250 000,00 гривень.

За змістом ст. 293 ЦПК окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову, а також про його скасування, проте ухвали про відмову у забезпеченні позову оскарженню не підлягають (п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову").

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволені заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовити.

Копію цієї ухвали направити позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: