АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Зазначав, що є батьком відповідача ОСОБА_2, який з 22 грудня 2007 року зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_3

19 липня 2013 року позивачем було продано належну йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, квартиру АДРЕСА_1, вартість якої склала 322259 грн., що на момент укладання договору купівлі - продажу становило 40800 дол. США.

27 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики. Згідно з умовами якого позивач надав позичальнику грошові кошти у розмірі 16400 грн., що еквівалентно на день передачі грошових коштів 2000 дол. США, зі строком до 28 листопада 2014 року.

Того ж дня відповідач ОСОБА_2 уклав Попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 з продавцями ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та передав їм 500 дол. США в якості авансу.

27 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та СПД «Ukrrealt» в особі ОСОБА_15. було укладено договір про надання інформаційно-консультативних послуг і їх оплату замовнику, вартість яких складала 1500 дол. США.

04 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач надав позичальнику грошові кошти у розмірі 340000 грн., що еквівалентно на день передачі грошових коштів 41820 дол. США, зі строком до 06 січня 2015 року для здійснення купівлі квартири АДРЕСА_2.

05 грудня 2013 року відповідачами було здійснено купівлю квартири АДРЕСА_2 в рівних частках.

Посилаючись на те, що договори позики у вигляді розписок створили юридичні наслідки для обох відповідачів, між тим, останніми на даний час взяті на себе зобов'язання щодо повернення коштів за договорами позики всупереч вимогам ст. 1049 ЦК України не виконані, просив стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у вигляді розписок від 27 жовтня 2013 року та від 04 грудня 2013 року у розмірі 1176567 грн., що відповідає фактично позиченим 43 820 дол. США.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 356 400 грн. заборгованості за договором позики та 3564 грн. витрат по сплаті судового збору, а всього - 359 964 грн. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити по справі нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1 та його представника, ОСОБА_2, які підтримали апеляційну скаргу, ОСОБА_3 та її представника, які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, враховуючи таке.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_2 (а.с.10 т.1).

Зі справи убачається, що відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 грудня 2007 року по 06 травня 2015 року, від якого мають доньку ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.90 т.2).

19 липня 2013 року позивачем було продано належну йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, квартиру АДРЕСА_1 за 322259 грн., що на момент укладання договору купівлі - продажу становило 40800 дол. США (а.с.12-13).

27 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач надав позичальнику грошові кошти у розмірі 16400 грн., що еквівалентно на день передачі грошових коштів 2000 дол. США, зі строком до 29 листопада 2014 року (а.с.16 т.1).

27 жовтня 2013 року відповідачем ОСОБА_2 було укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 з продавцями ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та передано їм 500 дол. США в якості авансу (а.с.17-18 т.1).

27 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та СПД «Ukrrealt» в особі ОСОБА_15. було укладено договір про надання інформаційно-консультативних послуг і їх оплату замовнику, вартість яких складала 1500 дол. США (а.с.19).

04 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач надав позичальнику грошові кошти у розмірі 340000 грн., що еквівалентно на день передачі грошових коштів 41820 дол. США, зі строком до 06 січня 2015 року для здійснення купівлі квартири АДРЕСА_2 (а.с.20).

05 грудня 2013 року відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , відповідно до якого відповідачі стали власниками по 1/2 частині вказаної квартири (а.с.21-22 т.1).

Встановлено, що грошові кошти, надані за договорами позики, позивачу не повернуто.

Згідно висновку експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи № 1318 від 03 серпня 2015 року за клопотання представника відповідача ОСОБА_3 встановлено, що давність складання договорів позики, датованого 04 грудня 2013 року, про отримання в борг ОСОБА_2 від батька ОСОБА_1 грошових коштів, в сумі 340000 грн., та датованого 27 жовтня 2013 року про отримання в борг ОСОБА_2 від батька ОСОБА_1 грошових коштів, в сумі 16400 грн., не відповідає вказаним в них датам. Договори позики складені в період січень 2015 року - листопад 2014 року (а.с.146-156 т.1).

Задовольняючи позов частково, районний суд виходив з того, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 не знайшли свого правового обґрунтування в ході судового розгляду, остільки відповідач ОСОБА_3 не була стороною укладення договорів позики та позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики у солідарному порядку.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

При цьому, колегія суддів враховує й надану відповідачем ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції заяву про визнання апеляційної скарги (а.с.28-29 т.3).

Твердження апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не надала належні та допустимі докази отримання від своїх родичів коштів на придбання квартири, а висновок експерта є неправомірним, а отже, відповідачі мають солідарно повертати позивачу грошові кошти за договором позики, колегія суддів визнає безпідставними.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що стягнення боргу за договорами позики покладається лише на ту особу, яка укладала договір позики та брала позику.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

При укладенні договорів позики позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не дотримались вимог ч. 3 ст. 65 СК України, а доказів того, що ОСОБА_3 надавала усну, або письмову згоди своєму колишньому чоловіку ОСОБА_2 на позику грошей у його батька (позивача), матеріали справи не містять.

До справи не долучено доказів використання позичених ОСОБА_2 грошових коштів в інтересах сім'ї.

Окрім цього, при купівлі 05 грудня 2013 року двокімнатної кварти АДРЕСА_2 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали кожен 1/2 частину спірної квартири, а також спільно здійснили оплату за неї, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу вказаної квартири (а.с.21 т.1).

Встановлено, що на час придбання квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_1 своїх власних коштів не мали. Кожен із них придбавав Ѕ частку квартири за кошти їх батьків та родичів, що підтверджено поясненнями допитаних судом у якості свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, а також за змістом, свідків ОСОБА_12, ОСОБА_15. та даними, які містяться у долучених до матеріалах справи копіях кредитних договорів, дійсність яких перевірено в суді апеляційної інстанції (а.с.59-63 т.1).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що висновок експерта є лише одним із доказів у справі, між тим, містить підтвердження того, що надані позивачем ОСОБА_1 оригінали договорів позики є такими, які не відповідають датам їх написання, й у сукупності з іншими доказами містить відомості про обставини, які мають значення для справи, колегія суддів не вбачає правових підстав до визнання даного доказу по справі не належним та не допустимим.

Отже, матеріалами справи доведено отримання ОСОБА_2 в позику від свого батька - ОСОБА_2 грошових коштів у національній валюті, що згідно розписок на день позики еквівалентно 43820 дол. США., у відсутність доказів згоди на це відповідачки та використання позичених коштів в інтересах сім'ї.

За таких обставин, районний суд прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав до стягнення грошових коштів за договором позики на користь ОСОБА_1 лише з позичальника ОСОБА_2

Проте, колегія суддів визнає обґрунтованими твердження апеляційної скарги щодо залишення поза увагою суду першої інстанції того, що якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, яка підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у справі № 6-1672цс16 від 21 грудня 2016 року, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування судом під час розгляду аналогічної справи, що залишилося без урахування судом першої інстанції.

Звертаючись у суд із позовом, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь 1176 567 грн., що еквівалентно загальній сумі позики 43820 дол. США., ОСОБА_2 заявлені вимоги визнав у повному обсязі.

За таких обставин, коли відповідач ОСОБА_2, отримуючи у позику грошові кошти у національній валюті, зобов'язався повернути їх еквівалент до долара США на день платежу, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року підлягає зміні шляхом збільшення грошових коштів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики, з 356 400 грн. до 1176567 грн.

В решті рішення суду першої інстанції - в частині стягнення судових витрат, пов'язаних з оплатою судового збору, в сумі 3564грн. та відмови у задоволенні позову в іншій частині - слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року змінити шляхом збільшення суми грошових коштів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики, з 356 400 грн. до 1176567 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскарженo в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №755/5405/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5949/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.