Справа № 452/696/17 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/783/3852/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Ніткевича А.В., Копняк С.М.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 -ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу для оформлення проїзних документів дитини для виїзду за кордон, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон, -

встановила:

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03.05.2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Надано дозвіл ОСОБА_2 оформити проїзні документи для тимчасового виїзду за межі України неповнолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, - без згоди батька ОСОБА_3

Надано дозвіл матері ОСОБА_2 на виїзд із України з дітьми ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, - на відпочинок у Туреччину без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, - на період із 01.07.2017 року по 31.07.2017 року.

Стягнуто із ОСОБА_3 у користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3, просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що вимоги позивача до нього є безпідставними, оскільки позивачем не доведено тієї обставини, що він чинив перешкоди у наданні дозволу на виїзд дітей за кордон для відпочинку. На думку апелянта, підтвердженням цього є нотаріально посвідчена його заява від 18.02.2014 року, термін дії якої закінчився 01.03.2017 року, про згоду на тимчасові поїздки дітей за кордон, однак, суд не дав належної правової оцінки доказам, які він подав на спростування доводів позивача. Зазначає, що він та його представник неодноразово пропонували позивачеві вирішити спір у позасудовому порядку та укласти мирову угоду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18.12.2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Діти проживають разом з матір'ю, окремо від батька.

Підставою для звернення до суду з вказаним позовом стало те, що відповідач не дає згоди на виїзд дітей за кордон для оздоровлення та відпочинку на морі під час літніх канікул, а термін дії нотаріально посвідченої заяви від 18.02.2014 року, яку сторони склали ще під час перебування у шлюбі, про згоду на тимчасові поїздки дітей за межі України у супроводі кожного з них, закінчився (а.с.48).

19.03.2017 року між позивачем ОСОБА_2 та ТзОВ «ТЕЗ ТУР» укладено договір №1170329-1 на туристичне обслуговування, відповідно до умов якого позивачем зроблено замовлення програми туристичного обслуговування на поїздку з дітьми до Туреччини у липні 2017 року, а туроператором прийняте таке замовлення до виконання (а.с.39-43).

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Отже, висновок суду першої інстанції про надання дозволу на оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду дітей за межі України та на разовий виїзд дітей за межі України в рамках поїздки до країни Туреччина у період з 01.07.2017 року по 31.07.2017 року у супроводі матері ОСОБА_2, без дозволу та супроводу батька ОСОБА_3, повністю узгоджується з названими вище нормами матеріального закону та відповідає інтересам дітей.

Посилання апелянта не те, що питання надання дозволу на виїзд дітей за межі України для літнього відпочинку могло бути вирішене між сторонами в позасудовому порядку або шляхом укладення мирової угоди в даній справі, є безпідставними, оскільки на момент розгляду справи в апеляційному суді згоди між сторонами з цього питання не досягнуто, що підтверджує наявність між ними спору.

Таким чином, суд першої інстанції не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Ніткевич А.В.

Копняк С.М.