У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Євграфової Є.П.,Кадєтової О.В.,
Євтушенко О.І., Карпенко С.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова, управління комунальної власності департаменту економічної політки Львівської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівської області, треті особи: Львівська міська рада, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, про визнання будівництва будинку самочинним будівництвом, зобов'язання до вчинення певних дій, визнання недійсними наказів про оформлення права власності, свідоцтв про право власності на житловий будинок, договору дарування та визнання недійсною реєстрацію права власності на жилий будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 1 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2009 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7, відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова, управління комунальної власності департаменту економічної політки Львівської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівської області, треті особи: Львівська міська рада, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, про визнання будівництва будинку самочинним будівництвом, зобов'язання до вчинення певних дій, визнання недійсними наказів про оформлення права власності, свідоцтв про право власності на житловий будинок, договору дарування та визнання недійсною реєстрацію права власності на жилий будинок.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2011 року вищевказаний зустрічний позов було виділено в окреме провадження зі справи № 2-28/2011 за первісним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи: Львівська міська рада, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, Інспекція Держархбудконтролю у Львівській області, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, визнання будівництва самочинним, відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_6 послався на те, що він є власником земельної ділянки площею 0,0838 га, яка розташована по АДРЕСА_2. Вказана земельна ділянка надана йому для обслуговування житлового будинку площею 75,6 кв. м. за тією ж адресою.

Сусідня земельна ділянка, яка межує з його земельною ділянкою, перебуває у власності ОСОБА_7 В 1980-х роках батько ОСОБА_7 - ОСОБА_8 самочинно побудував сарай розміром 5,0 м. х 2,5 м. та провів реконструкцію літньої кухні під житловий будинок площею 145,3 кв. м. Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів м. Львова від 12 грудня 1989 року було узаконено самовільно побудований сарай та реконструкцію літньої кухні під житловий будинок, який складається з 2-х кімнат площею 37,9 кв. м, двох коридорів площею 7,6 кв. м і 4,0 кв. м, ванної площею 2,4 кв. м, туалету площею 2,2 кв. м., сходової клітки площею 9,7 кв. м., без жодної на те згоди сусіднього землекористувача ОСОБА_6

23 квітня 2007 року відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова ОСОБА_8 на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ряди від 23 квітня 2007 року було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок № АДРЕСА_1, площею 145,3 кв. м., однак жодного дозволу на будівництво будинку такої площі не існує.

12 червня 2007 року ОСОБА_8 на підставі нотаріального посвідченого договору дарування подарував вищевказаний будинок своєму синові - відповідачу у справі ОСОБА_7

Будівництво житлового будинку відповідача здійснено таким чином, що дах його будинку перетинає земельну ділянку позивача і має виступ 40 см. Вказане порушення перешкоджає позивачеві використовувати його земельну ділянку за призначенням і є порушенням будівельних норм і правил, згідно з якими конструкції будинків не повинні перетинати меж суміжних земельних ділянок.

Відповідач ОСОБА_7 використовує свою земельну ділянку не за призначенням, а займається розведенням бджіл, розмістив на земельній ділянці вулики, що є загрозою нападу бджіл для позивача та його родини.

Зведений відповідачем мурований паркан на межі земельних ділянок створює перешкоди для використання позивачем своєї земельної ділянки та створює затінення і сирість.

Крім цього, під час судового розгляду справи ОСОБА_7 подав на затвердження до Інспекції архітектурно-будівельного контролю у Львівській області декларацію про прийняття його будинку в експлуатацію до встановленого порядку узаконення самовільного будівництва. Така декларація була затверджена в короткий термін після її подачі, а саме 4 липня 2012 року. Однак, подаючи вказану декларацію, ОСОБА_7 вніс в неї неправдиві дані, вказавши, що будівництво ним було проведено в 2007 році, хоч при розгляді справи за його позовом в суді, він стверджував, що дане будівництво було проведено ще його батьком. На підставі вказаної декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 4 липня 2012 року управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради було видано наказ від 18 вересня 2012 року про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7, на підставі якого того ж числа видано свідоцтво про право власності на житловий будинок та 8 жовтня 2012 року проведена державна реєстрація права власності на вказаний будинок.

З огляду на викладені обставини, на підставі ст. ст. 78, 79, 96, 103, 104, 152, 158 Земельного кодексу України, ст. ст. 331, 376, 391 ЦК України, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просив суд:

- визнати житловий будинок АДРЕСА_1 самочинним будівництвом;

- визнати недійсним наказ управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради № 75-Ж-Ш від 23 квітня 2007 року про оформлення права власності на житловий будинок № АДРЕСА_1 за ОСОБА_8;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, яке видано 23 квітня 2007 року ОСОБА_8;

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку № АДРЕСА_1, який був укладений 20 червня 2007 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 та посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори;

- скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7, яка проведена 26 вересня 2007 року в обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»;

- визнати недійсним наказ управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради № 2077-Ж-Ш від 18 вересня 2012 року про оформлення права власності на житловий будинок № АДРЕСА_1 за ОСОБА_7;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, яке видано 18 вересня 2012 року ОСОБА_7;

- скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7, яка проведена 8 жовтня 2012 року в обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»;

- зобов'язати ОСОБА_7 демонтувати частину даху житлового будинку АДРЕСА_1, яка перетинає суміжну межу земельних ділянок між будинковолодіннями АДРЕСА_2 та № АДРЕСА_1 та мурований паркан, який стоїть на цій суміжній межі;

- зобов'язати відповідача ОСОБА_7 припинити дії по утриманню пасіки, що розташована на присадибній земельній ділянці житлових будинків № АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1, та заборонити в подальшому розташовувати вулики з бджолами на вказаній земельній ділянці;

- стягнути на його користь судові витрати та витрати за проведення судово-будівельної експертизи в розмірі 4 600 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року в позові ОСОБА_6 про визнання будівництва будинку самочинним будівництвом, зобов'язання до вчинення певних дій, визнання недійсними наказів про оформлення права власності, свідоцтв про право власності на житловий будинок, договору дарування та визнання недійсною реєстрацію права власності на жилий будинок відмовлено у зв'язку з його безпідставністю.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2016 року доповнено резолютивну частину рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року абзацом наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова, управління комунальної власності департаменту економічної політки Львівської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, треті особи: Львівська міська рада, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації га експертної оцінки», реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, про зобов'язання відповідача ОСОБА_7 демонтувати частину даху житлового будинку АДРЕСА_1, яка перетинає суміжну межу між будинковолодіннями АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 на цій вулиці, демонтувати мурований паркан на межі вказаних будинковолодінь, зобов'язання ОСОБА_7 припинити дії по утриманню пасіки, що розташована на присадибній земельній ділянці будинків АДРЕСА_1, заборони в подальшому розташовувати вулики на вказаній земельній ділянці та стягнення судових витрат - відмовити у зв'язку з їх безпідставністю.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 березня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 1 лютого 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 1 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 березня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що між користувачами суміжних земельних ділянок існує спір щодо мурованого паркану, встановленого на межі, яка поділяє домоволодіння АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, та частини даху будинку АДРЕСА_1, яка перетинає межу між домоволодіннями АДРЕСА_2 та № АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок, зокрема, зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (далі - ЗК України), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішується земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Пунктом 7 Перехідних положень ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Абзацом 3 пункту 3.25* Державно-будівельних норм України (ДБН) 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» передбачено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Згідно ДБН В.1.2.-12-2008 «Будівництво в умовах ущільненої забудови. Вимоги безпеки» якими встановлюються вимоги безпеки під час нового будівництва, реконструкції і технічного переоснащення об'єктів в умовах ущільненої забудови і охоплюють безпеку прилеглої забудови і території, безпеки об'єкта, що будується, безпечність виробничого процесу з виконання будівельно-монтажних робіт: наявність умов ущільненої забудови при будівництві об'єкта визначається в передбаченому «Акті вибору майданчика» (або «Акті обстеження майданчика» у випадку реконструкції об'єкта на існуючому майданчику); характер і зона взаємного впливу об'єкта, що будується та існуючих прилеглих об'єктів визначається в проектно-кошторисній документації об'єкта з врахуванням результатів інженерних вишукувань, матеріалів обстеження існуючих об'єктів та передбачених у ПОБ рішень щодо методів будівництва, а фактичний вплив відстежується засобами моніторингу.

Додаток - Б п 2.1 Умови ущільненої забудови передбачає умови будівництва на забудованій території міста (селища) або діючого підприємства, за яких має місце принаймні один із таких чинників: зведення об'єкта будівництва в притул до існуючих будівель, споруд, інженерних комунікацій; ризик негативного техногенного впливу будівництва на прилеглу забудову або об'єкти благоустрою, внаслідок якого там може виникнути загроза життю або здоров'ю людей чи заподіяння матеріальних втрат; ризик негативного впливу об'єкта будівництва або робіт з його зведення на основи, фундаменти та несучі конструкції прилеглих об'єктів або на інженерні комунікації через створення додаткових напружень в активній зоні їх основ, порушення структури ґрунтів основ, зміну установчих гідро-геодезичних умов на прилеглій території та під будівлями.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не перевірив фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволення позовних вимог в частині зобов'язання демонтувати частину даху будинку АДРЕСА_1, яка перетинає межу між домоволодіннями АДРЕСА_2 та № АДРЕСА_1, а також мурований паркан, який знаходиться на межі земельних ділянок за вказаною адресою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання відповідача ОСОБА_7 демонтувати частину даху будинку № АДРЕСА_1, яка перетинає межу між домоволодіннями АДРЕСА_2 та № АДРЕСА_1, суд першої інстанції жодним чином не мотивував, з яких підстав він дійшов таких висновків, натомість відповідно до заперечень відповідача ОСОБА_7, останній зазначав, що дійсно має місце навісання частини даху над суміжною земельною ділянкою.

Також, відмовляючи у зобов'язанні демонтувати мурований паркан, який знаходиться на межі суміжних земельних ділянок, суд першої інстанції взяв до уваги пояснення відповідача ОСОБА_7 та відкинув взагалі доводи позивача ОСОБА_6 щодо наявності незручностей, які спричиняє даний паркан позивачеві. Суд першої інстанції не перевірив чи погоджував користувач земельної ділянки ОСОБА_8 влаштування мурованого паркану з користувачем суміжної земельної ділянки ОСОБА_6

Суд першої інстанції, в порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив сторонам їх право на звернення до суду з клопотанням про призначення відповідної експертизи з метою усунення існуючих розбіжностей та з'ясувати чи дійсно має місце затінення земельної ділянки позивача, сирість, погіршення санітарно-гігієнічного стану належного позивачеві будинку, значне зниження рівня природного освітлення та інсоляції тощо.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції щодо відмови у зобов'язанні демонтувати частину даху будинку АДРЕСА_1, яка перетинає межу між домоволодіннями АДРЕСА_2 та № АДРЕСА_1, а також мурований паркан, який знаходиться на межі земельних ділянок за вказаною адресою, без змін.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи щодо зобов'язання демонтувати частину даху будинку АДРЕСА_1, яка перетинає межу між домоволодіннями АДРЕСА_2 та № АДРЕСА_1, а також мурований паркан, який знаходиться на межі земельних ділянок за вказаною адресою, судом не встановлені, рішення апеляційного суду у цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання житлового будинку № АДРЕСА_1 самочинним будівництвом, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що в судовому порядку визнання будівництва самочинним не вимагається, адже воно є самочинним в силу вимог закону.

Також вирішуючи спір щодо позовних вимог про визнання правовстановлюючих документів недійсними та скасування їх реєстрації, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку у їх задоволені, оскільки оспорювані позивачем накази про оформлення права власності на житловий будинок, видані на їх підставі свідоцтва про право власності та їх державна реєстрація стосується прав, законних інтересів та майна іншої фізичної особи, і не зачіпають законних прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині припинення дій з утримання пасіки, апеляційний суд обґрунтовано зауважив, що пасіка зареєстрована ОСОБА_8 у 1985році та розміщена на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_9, яка до участі у справі в якості відповідача не залучена.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 березня 2016 року щодо зобов'язання демонтувати частину даху будинку АДРЕСА_1, яка перетинає межу між домоволодіннями АДРЕСА_2 та № АДРЕСА_1, а також мурований паркан, який знаходиться на межі земельних ділянок за вказаною адресою скасувати, а справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко