Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/112/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.06.2017 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області

в складі : головуючого - судді Надопта А.А.,

з участю секретаря-Онисько С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Виноградівв залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виноградівської міської ради про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезгаданим позовом, в підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що з 50-х років минулого століння, позивачка разом із чоловіком ОСОБА_2, проживала в в АДРЕСА_4, в подальшому, була здійснена зміне адреси на АДРЕСА_1. У 1992 році чоловік позивачки помер, внаслідок чого власником згаданої квартири, а саме її частини-1/2(однієї другої) стала позивачка, власником іншої частини-1/2(однієї другої) частину будинку став внук позивачки-ОСОБА_3, який в середині 90-х років минулого століття виїхав до Латинської Америки, місце перебування якого позивачці не відомо, однак правовстановлюючого документу на згадану квартиру виготовлено не було. З цього часу і по сьогоднішній день позивачка ОСОБА_4 зареєстрована та проживає в даній квартирі.

Вказує на те, що вона правомірно набула в користування майно та з 1992 року відкрито, безперервно і добросовісно користується квартирою, підтримує її у належному стані, вкладає кошти в ремонт, сплачує комунальні послуги тощо. Відтак, вважає, що за ним необхідно визнати право власності на дану квартиру за набувальною давністю.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з»явилася. Від неї та її представника надійшли письмові заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. Позовні вимоги підтримують повністю та просили задоволити позов.

Від Виноградівської міської ради також надійшла заява про розгляд справи за їхньої відсутності. Щодо задоволення позову, покладається на думку суду.

У відповідності до ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою всіх учасників процесу, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, саме на сторони відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Крім того, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1976 року із наступними змінами «Про судове рішення» передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтовано лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин (ст.214 ЦПК України).

Судом встановлено, що предметом спору є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.

Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Судом встановлено, що що з 50-х років минулого століння, позивачка разом із чоловіком ОСОБА_2, проживала в в АДРЕСА_4, в подальшому, була здійснена зміне адреси на АДРЕСА_1. У 1992 році чоловік позивачки помер, внаслідок чого власником згаданої квартири, а саме її частини-1/2(однієї другої) стала позивачка, власником іншої частини-1/2(однієї другої) частину будинку став внук позивачки-ОСОБА_3, який в середині 90-х років минулого століття виїхав до Латинської Америки, місце перебування якого позивачці не відомо, однак правовстановлюючого документу на згадану квартиру виготовлено не було. З цього часу і по сьогоднішній день позивачка ОСОБА_4 зареєстрована та проживає в даній квартирі.

Позивачка правомірно набула в користування майно та з 1992 року відкрито, безперервно і добросовісно користується квартирою, підтримує її у належному стані, вкладає кошти в ремонт, сплачує комунальні послуги тощо.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Враховуючи те, що позивачка добросовісно заволоділа зазначеною житловою квартирою і продовжує відкрито, безперервно володіти нею, тобто понад 10 років, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканкою АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності за набувальною давністю на 1/2 (одну другу) частину квартири, розташованої в АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення.

ГоловуючийА. А. Надопта