Справа № 750/3165/17 Провадження № 22-ц/795/1240/2017 Головуючий у I інстанції Коверзнев В. О. Доповідач - Мамонова О. Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.

за участі: позивача ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, що діє в свої інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, -

У С Т А Н О В И В :

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено; усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні жилим приміщенням шляхом визнання ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування будинком з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. 1 Травня, 122-а; вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачі просять скасувати вказане рішення районного суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість та ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заявники зазначають, що позов заявлено про виселення зареєстрованого у спірному будинку малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, однак судом не залучено до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та

піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради. Вказують, що договір купівлі-продажу спірного будинку між позивачем та ОСОБА_6 у порушення вимог ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» вчинено за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування. За твердженнями заявників, суд порушив ст. 10 ЦПК України, оскільки фактично позбавив їх можливості забезпечити свою позицію доказами, подати вмотивовані заперечення, скористатися процесуальними правами на подання заяви про зупинення провадження та подання зустрічного позову. Також заявники наголошують на тому, що спірний будинок перебував під арештом, який було знято за підробленим рішенням суду та відчужено за договором купівлі-продажу.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1, який наполягав на законності рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, зважаючи на наступне.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що у звязку з втратою ОСОБА_6 права власності на будинок внаслідок його відчуження позивачеві за договором купівлі-продажу, усі відповідачі як члени сім'ї власника будинку (ОСОБА_5В.), автоматично втратили право користування цим будинком, що покладає на них обовязок звільнення будинку.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Судом по справі встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 17.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7, ОСОБА_1 набув у власність в ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. 1-го Травня, 122а (а.с. 5-6).

Згідно п.п. 3.3 п. 3 даного договору, продавець свідчить, що житловий будинок, який продається, до цього договору нікому іншому не проданий, не

подарований, не заставлений, в спорі, під забороною та в податковій заставі не перебуває, права у третіх осіб щодо житлового будинку, який відчужується, відсутні. Укладання цього договору не порушує прав на користування цим житловим будинком третіх осіб, а також неповнолітніх та малолітніх дітей. Продавець стверджує, що відчужуваний житловий будинок є його приватною власністю.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованого приватним нотаріусом ОСОБА_7 станом на 22.06.2016, вбачається, що 17.06.2017 на підставі договору купівлі-продажу виданого 17.06.2017, здійснено державну реєстрацію права власності на спірний будинок; форма власності приватна, розмір частки 1/1, власник ОСОБА_1; відомості про реєстрацію іншого речового права, про державну реєстрацію іпотеки, про державну реєстрацію обтяжень відсутні (а.с. 7-8).

Після укладення вищевказаного договору позивачем було виявлено, що в будинку зареєстровані та проживають відповідачі - ОСОБА_3 (син ОСОБА_5В.), малолітній ОСОБА_4 (онук ОСОБА_5В.) та ОСОБА_5 (син ОСОБА_5В.) (а.с. 21-23, 25), які відмовляються звільнити належне на праві власності позивачу приміщення.

За змістом ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, що узгоджується з положеннями ст. 150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Зазначена правова позиція викладена в постанові ВСУ № 6-158цс14 від 05 листопада 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У зв'язку з вищенаведеним, суд першої інстанції, керуючись приписами ст. 391 ЦК України, дійшов ґрунтовного висновку щодо наявності підстав для захисту порушеного права власності позивача на будинок та задовольнив позов ОСОБА_1, зважаючи на те, що останньому як власнику будинку відповідачами чиняться перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном.

Посилання заявників на те, що договір купівлі-продажу спірного будинку між позивачем та ОСОБА_6 вчинено за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування та на те, що спірний будинок перебував під арештом, який знято за підробленим рішенням суду, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки зазначені обставини не стосуються предмета заявленого ОСОБА_1 позову, а фактично заявниками порушуються питання дійсності договору купівлі-продажу від 17.06.2016, який на час розгляду судом першої інстанції справи та ухвалення ним рішення був неоспореним.

Доводи заявників про те, що суд позбавив їх можливості забезпечити свою позицію доказами, подати вмотивовані заперечення, скористатися процесуальними правами на подання заяви про зупинення провадження та подання зустрічного позову, є надуманими, зважаючи на те, що позивачі були завчасно, як того вимагає ч. 4 ст. 74 ЦПК України, належним чином повідомлені про розгляд справи у судовому засіданні 4 травня 2017 року, однак у судове засідання ніхто не зявився.

Доводи апеляційної скарги про незалучення судом до участі у справі відповідного органу опіки та піклування, оскільки позов заявлено про виселення зареєстрованого у спірному будинку малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України (у редакції чинній на час розгляду справи) участь органу опіки та піклування при розгляді судом спору про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не була обовязковою.

За таких обставин, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, що діє в свої інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий:Судді: