У х в а л а

2 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року та додаткового рішення цього ж суду від 18 березня 2016 року, клопотання про зупинення судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 25 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково: стягнув з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») на його користь 64 тис. 854 євро 32 євроценти. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

18 березня 2016 року цей же суд ухвалив додаткове рішення, яким стягнув з ПАТ КБ «Приватбанк» 6 тис. 90 грн судового збору в дохід держави.

Апеляційний суд Дніпропетровської області 18 травня 2016 року ухвалив нове рішення, яким рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року залишив без змін; додаткове рішення цього ж суду від 18 березня 2016 року змінив, ухвалив стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» 3 тис. 155 грн судового збору в дохід держави.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 29 березня 2017 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилила, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року залишила без змін.

19 травня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року, додаткового рішення цього ж суду від 18 березня 2016 року, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 1058, 1059, 1172 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого і 27 червня 2012 року, 22 січня 2014 року і 11 лютого 2015 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 29 січня і 29 жовтня 2014 року, 6 квітня і 2 листопада 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 29 березня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які, установивши, що договір банківського вкладу від імені банку був укладений та підписаний неуповноваженою особою, яка є працівником банку, а також факт отримання цією особою під час виконання службових обов'язків грошових коштів від позивача, дійшли висновку про нікчемність вказаного договору та наявність правових підстав для стягнення зазначених грошових коштів з банку на користь позивача відповідно до статті 1172 ЦК України.

Разом з тим в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2012 року, наданій заявником для порівняння, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для покладення на банк відповідальності, передбаченої нормами статті 1172 ЦК України, за шкоду, завдану його працівником, установивши факти відсутності укладеного між позивачкою та банком договору банківського вкладу та відсутності вини зазначеного працівника у завданні шкоди позивачці.

В ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 червня 2012 року, 22 січня 2014 року і 11 лютого 2015 року, наданих заявником для порівняння, суд касаційної інстанції скасував судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справ на новий розгляд до судів першої та апеляційної інстанцій відповідно з підстав допущення судами порушень норм ЦПК України, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для вирішення справ.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Крім того, на обґрунтування передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстави перегляду судових рішень заявник надав постанови Верховного Суду України, у яких містяться такі висновки:

- письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошових сум підтверджується договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки. Покладення на особу передбаченої статтею 1172 ЦК України відповідальності, яка застосовується в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов'язань, зокрема статей 1058-1060 цього Кодексу (постанова від 29 січня 2014 року);

- письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ (постанова від 29 жовтня 2014 року);

- письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладник передає у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов'язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника з'являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а в банку - відповідний обов'язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов'язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). З огляду на вищезазначене, суди дійшли помилкового висновку щодо спричинення шкоди діями працівника банку

вкладнику, адже з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому саме банку спричинена шкода вищезазначеним злочином. Вкладник має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу з урахуванням нарахованих процентів згідно умов укладеного договору та застосуванням наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов'язань за договором (постанова від 6 квітня 2016 року);

- у тих випадках, коли шкоди завдано працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків, зобов'язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України). Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв'язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу (постанова від 2 листопада 2016 року).

Отже, висновки, викладені в ухвалі суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 січня і 29 жовтня 2014 року, 6 квітня і 2 листопада 2016 року.

Таким чином, відсутні підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року у зв'язку з її невідповідністю висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України.

На підставі викладеного, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Отже, відсутні й правові підстави для розгляду клопотання про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року, додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення грошових коштів за заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року та додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року відмовити.

Клопотання Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року, додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко