Справа № 361/2446/16-ц
2/729/31/17 р.
Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
17 січня 2017 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі: судді Бойко В.І.,
при секретарі Шлапак Н.А.,
за участю відповідача ОСОБА_1 ,
за участі представника відповідача ОСОБА_2
розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця цивільну справу за позовом моторного транспортного страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування,-
В С Т А Н О В И В :
Представник позивача в судове засідання не з`явився, в заяві до суду просить справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.
Відповідач в письмових запереченнях до суду та в судовому засіданні просить у задоволенні позовних вимог МТСБУ відмовити в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що відповідно до технічного паспорту на транспортний засіб серії НОМЕР_4 , автомобіль марки ЗІЛ д.н.з. НОМЕР_1 належить військовій частині НОМЕР_5 Міністерства оборони. На момент ДТП він був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_5 Міністерства оборони, проходив службу у цій частині за контрактом з 04.03.2010 та 22.03.2014 потрапив в ДТП на автомобіль марки ЗІЛ, військовий номер НОМЕР_1 , під час виконання службових обов`язків. МТСБУ мало б звертатися з регресним позовом про відшкодування витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, не до нього особисто, а до військової частини НОМЕР_5 Міністерства оборони як юридичної особи, яка відшкодовує шкоду завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Також зазначає, що витрати МТСБУ за послуги аварійного комісара не підтверджено жодним належним доказом, оскільки такий в додатках до позовної заяви відсутній, відсутні належні докази і на підтвердження витрат на правову допомогу.
Вислухавши відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, та керуючись законом, суд приходить до наступного висновку.
Згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2014, ОСОБА_1 визнаний винним у ДТП , яка мала місце 22.03.2014 року в м. Києві за участі транспортних засобів ЗІЛ д.нз. НОМЕР_1 під його керуванням та ДЕУ д.н.з НОМЕР_6 під керуванням ОСОБА_3 , за що на відповідача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с.6, 7).
Відповідно до платіжного доручення № 6898 від 04.08.2014 МТСБУ здійснило виплату відшкодування ОСОБА_3 в розмірі 9985,91 грн. (а.с. 10).
Із листа від 05.08.2014 вбаччається, що позивач звертався до ОСОБА_1 про компенсацію витрат в добровільному порядку (а.с. 22).
Відповідно до довідки військової частини від 16.11.2016 № 320, ОСОБА_1 проходить військову службу з 04.03.2010 у військовій частині НОМЕР_5 м. Бровари Київська область (а. с. 139).
Із довідки військової частини від 16.11.2016 № 321, вбачається, що відповідач ОСОБА_1 являється солдатом військової служби за контрактом, 22.03.2014 він потратив в ДТП, керуючи транспортним засобом ЗІЛ-131 д.н.з. НОМЕР_1 під час виконання своїх трудових обов`язків (а. с. 140).
Із реєстраційних даних вбачається, що транспортний засіб ЗІЛ 50-49 К 8 належить в /ч НОМЕР_5 ( а.с. 142 ).
Військовим квитком серія НОМЕР_7 підтверджується, що відповідач ОСОБА_1 з 2010 року переведений на військову службу за контрактом ( а.с. 141).
Статтею 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Статтею 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Пленум Верховного суду України у Постанові «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 N 6 (із змінами та доповненнями) роз`яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Більше того, при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню лише тоді, коли шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого (абз. 1, 2 п. 2 Постанови). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (абз. 2, 3 п. 4 Постанови).
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4 не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим роботодавцем в регресному порядку.
Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 06.11.2013 у справі № 6-108цс13.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цією статтею.
У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України щодо змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
У своїх запереченнях до суду відповідач наполягав відмовити в задовленні позовних вимог, посилаючись на те, що він є неналежним відповідачем у даному спорі, обгрунтувавши свої заперечення відповідними доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Суд приходить до обгрунтованого висновку про те, що такі доводи відповідача заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.
Належність відповідача визначається перш за все, за нормами матеріального права.
Відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити саме від позивача, який повинен подати клопотання.
У цьому клопотанні позивач повинен обґрунтовувати необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є належним відповідачем.
Встановлення неналежності первісного відповідача без зясування особи, яка повинна відповідати за позовом, не дає можливості провести заміну.
Подання позивачем такого клопотання означає, що він не лише згоден, а й просить про заміну неналежного відповідача належним.
Зз урахуванням принципу диспозитивності суд не має права притягати належного відповідача як співвідповідача.
Якщо суд вважає, що відповідач визначений неправильно і якщо позивач відповідного клопотання про заміну неналежного відповідача на належного не подає, суд повинен розглядати справу далі і відмовляти у задоволенні позову.
Суд проінформував позивача, що він звернувся з позовом до неналежного відповідача, направивши останньому заперечення відповідача, однак відповідного клопотання про заміну неналежного відповідача від позивача не надійшло, а надійшло клопотання про задоволення позовних вимог.
Таким чином, враховуючи, що матеріали справи свідчать про те, що на момент дорожньо- транспортної пригоди відповідач ОСОБА_1 був військовослужбовцем в/ ч НОМЕР_5 Міністерства оборони, проходив службу у цій частині за контрактом з 04.03.2010 та 22.03.2014 потрапив у ДТП на автомобілі, що належить цій частині під час виконання службових обов`язків, тому така вимога позивача про стягнення з нього витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування не може бути задоволена, оскільки повинна бути пред`явлена до юридичної особи з якою він перебував у трудових відносинах на момент скоєння ДТП.
Враховуючи вище викладене, суд вважає доцільним відмовити у задоволенні позовних вимог Моторного транспортного страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, оскільки він поданий до останнього, як до неналежного відповідача.
Керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 22, 979, 1166, 1172, 1187 ЦК України, суд,
У Х В А Л И В :
У задоволенні позову Моторного транспортного страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування відмовити.
На рішення сторонами може бути подано до Чернігівського апеляційного суду через Бобровицький райсуд апеляційну скаргу протягом десяти днів після проголошення рішення, а особами, які були в судовому засіданні і не були присутні при оголошенні рішення суду, протягом десяти днів після отримання копії рішення.

Суддя В.І.Бойко