Справа № 464/1405/15-ц
пр.№ 2/464/291/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.06.2017 року

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючої- судді ОСОБА_1

при секретарі Кравс С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання,-

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом, уточнивши вимоги якого просить визнати недійсним договір довічного утримання від 11 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3; скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки на спірну квартиру. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_4 була його матірю. 11.09.2014 року між його матірю та відповідачкою було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала у власність відповідачки належну їй квартиру АДРЕСА_1, а відповідачка зобовязалась надавати померлій довічне утримання у вигляді забезпечення грошовими ресурсами у розмірі 500 грн. та частково сплачувати комунальні послуги за квартиру. Крім того, відповідачка ніби-то надала померлій одноразово грошове утримання у сумі 25 000 грн. Однак, під час укладення спірного договору ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки їй було 83 роки, за останні 3-4 роки її психологічний стан погіршився, вона почала втрачати память, почала піддаватися сторонньому впливу, почала брати участь в різного роду «акціях» та «розіграшах», а відтак, не могла розуміти значення та наслідків укладення договору довічного утримання. Крім того, укладати спірний договір у ОСОБА_4 не було необхідності, оскільки він з братом повністю забезпечували матір усім необхідним. У січні 2015 р. мати померла, після чого він дізнався про укладений довгоір. Зважаючи на зазначені обставини вважає, що договір є недійсним, оскільки матір, уклала такий не усвідомлюючи значення таких своїх дій та наслідків таких дій.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково пояснили, що усі витрати на утримання матері ОСОБА_4 позивач ніс самостійно. Про існування спірного договору йому не було відомо, мати про укладення договору та отримання коштів за цим договором не повідомляла. Просять врахувати, що відповідачка ввела ОСОБА_4 в оману щодо правової природи договору та остання не усвідомлювала, що укладає саме договір довічного утримання.

Відповідачка в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що 11.09.2014 року від її імені представником ОСОБА_5 було уклала договір довічного утримання із ОСОБА_4 Вказаний договір було укладено за пропозицією «Центру допомоги і соціального захисту пенсіонерів «Пансіон» до якого звернулась померла з проханням допомогти в укладенні договору довічного утримання, оскільки вона потребувала додаткових коштів на життя та лікування, мала проблеми з сином, який зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки та піднімав на неї руку. До укладення договору вона неодноразово спілкувалась з ОСОБА_4 по телефону та остання їй повідомляла, що стороннього догляду не потребує, а має проблеми з грошима та із сином ОСОБА_6 На прохання ОСОБА_4 була визначена особа, до якої слід звертатися на випадок смерті останнього, померла вказала номер телефону сусідки ОСОБА_3, оскільки таку інформацію своїм синам не довіряла. Перед укладенням договору ОСОБА_4 проходила обстеження, за результатами якого Київський міський психоневрологічний диспансер надав довідку, що остання на обліку як хвора не перебувала, за допомогою не зверталась, по своєму психічному стану може виконувати нотаріальні дії. Відтак, під час укладення спірного правочину ОСОБА_4 розуміла значення своїх дій та могла керувала ними, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта №8 від 17.03.2017 року. Просить відмовити в задоволенні позову.

Третя особа нотаріус ОСОБА_7 в судовому засіданні позов заперечила та пояснила, що спірний договір був укладений з волі самої ОСОБА_4, при посвідченні спірного правочину виконала всі передбачені законом дії, нею встановлено особи сторін, перевірено їх дієздатність шляхом безпосереднього спілкування, розяснено суть та наслідки договору довічного утримання, зясовано чи розуміють їх сторони. Оскільки будь-яких заборон чи перешкод щодо укладення договору довічного утримання не було встановлено нею посвідчено такий договір. Крім того, ОСОБА_4 особисто їй повідомляла, що їй соромно при наявності двох синів шукати сторонню людину для догляду. В звязку з наведеним вважає позов безпідставним та просить відмовити у задоволенні такого.

Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, третьої особи, показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З огляду на зазначене положення доказуванню в таких спорах підлягають обставини, що свідчать про наявність такого стану особи на момент укладення правочину.

Судом встановлено, що 11 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, від імені та в інтересах ОСОБА_3, було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_4Д, передала у власність ОСОБА_3 належну їй квартиру АДРЕСА_1 взамін чого ОСОБА_3, діючи через свого представника ОСОБА_8 зобовязується забезпечувати ОСОБА_17 утриманням довічно на умовах цього Договору. Із копії договору вбачається, що нотаріусом особу ОСОБА_4 встановлено та дієздатність перевірено. ( т.1 а.с.8-9).

Із змісту оспорюваного договору вбачається, що при його посвідченні нотаріусом розяснено сторонам всі умови укладення договору (ст.ст.203, 214,229-235, 334, 744-757 Цивільного кодексу) момент набуття права власності на предмет договору (п.15). Як ствердив в судовому засіданні третя особа, нотаріус яка посвідчувала оспорюваний договір, текс договору ОСОБА_4 читала самостійно, крім того, вона неодноразово розяснював їй суть такого.

Як вбачається із паспорта до договору довічного утримання, створеного за ініціативи ГО «Пансіон», такий письмовий документ містить роз»яснення усіх положень та наслідків укладеного довогору довічного утримання, усі пункти підписані ОСОБА_4 Крім того, остання виклала у вказаному документі розпорядження на випадок її смерті про поховання за християнським обрядом та визначила особою, з якою можна підтримувати звязок і одержувати відомості про стан її здоровя її сусідку ОСОБА_3, надавши контактний номер телефону останньої (т.1 а.с. 37-38).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 померла 10 січня 2015 року, що стверджується свідоцтвом про смерть серії ІІ-СГ № 377086 (т.1 а.с. 6).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 ствердили, що знали ОСОБА_4 тривалий час, остання проживала разом із сином ОСОБА_6 ОСОБА_4 брала участь у розіграшах, у звязку із чим неодноразово позичала грошові кошти в сусідів. Обставини укладення спірного договору даним свідкам не відомі.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8 суду ствердили, що знали померлу ОСОБА_4 у звязку із укладення договору довічного утримання. ОСОБА_4 укладаючи спірний договір повністю усвідомлювала значення своїх дій, чітко розуміла, що укладає саме договір довічного утримання. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 неодноразово відвідували ОСОБА_4, остання жодного разу на стан здоровя не скаржилася. Свідок ОСОБА_8, який безпосередньо був присутній у нотаріуса під час укладення спірного договору суду ствердив, що ОСОБА_4 в нотаріуса самостійно читала текс договору та нотаріусом було їй розяснено його зміст.

Із висновку судово-психіатричного експерта №88 від 17.03.2017 року (т.3 а.с.102-104), вбачається, що ОСОБА_4 на період укладення договору довічного утримання 11.09.2014 р. не виявляла ознак психічного розладу, могла усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та передбачати їх наслідки. Дані про її перебування на час укладення договору довічного утримання в емоційному стані який би суттєво впливав на її дії відсутні.

Наявна в матеріалах справи медична документація ОСОБА_4 містить записи про те, що остання хворіла, зокрема: стабільна стенокардія ФК ІІ,атеросклеротичний кардіосклероз СН ІІ А ст. гіпертонічна хвороба ІІ ст., що свідчить про її важкий фізичний стан, однак, не підтверджує наявність такого психічного розладу, який би позбавляв чи обмежував її у здатності усвідомлювати свої дії чи керувати ними.

Відтак, судом на підставі поданих сторонами доказів не встановлено обставин, які б свідчили про те, що на момент укладення оспорюваного договору довічного утримання ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними.

З огляду на вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору довічного утримання від 11 вересня 2014 року р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, від імені та в інтересах ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_7 недійсним, оскільки будь-які дані про те, що ОСОБА_4 на момент укладення спірного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними відсутні, відтак, суд вважає, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідачки на спірну квартиру, то така до задоволення не підлягає, оскільки, судом відмовлено у задоволенні позову в частині визнання договору довічного утримання недійсним, а відтак, відповідачкою ОСОБА_3 на законних підставах набуто та зареєстровано право власності на квартиру№ 23 по вул. Кавалерідзе, 17 у м.Львові, тому позовна вимога про скасування державної реєстрації до задоволення не підлягає.

На підставі ст.ст. 203, 204, 215, 225, 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом 10 днів після його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення протягом 10 днів з часу отримання його копії.

Головуюча Бойко О. М.