Справа № 146/698/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"15" червня 2017 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Томашпіль справу за позовом ОСОБА_1 до Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

24 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті її матері ОСОБА_2, яка померла 1 травня 2006 року в с.Нетребівка Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної ділянки площею 2,00 га, що розташована на території Нетребівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, посвідченої державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ВН № 002238, виданого 19 лютого 2002 року Нетребівською сільською радою народних депутатів.

Даний позов обґрунтований наступним.

1 травня 2006 року в с.Нетребівка Томашпільського району померла ОСОБА_2, яка доводилася позивачу матірю.

Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, що складається із земельної ділянки площею 2,00 га, розташованої на території Нетребівської сільської ради.

2 липня 2003 року розпорядженням Томашпільської районної державної адміністрації № 270 на підставі заяви матері позивача, як і інших громадян села, було надано у власність земельну ділянку площею 2 га і зобовязано замовити технічну документацію по виготовленню державних актів на право власності на земельну ділянку. Однак, за життя мати позивача не встигла здійснити державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку і виготовити на своє імя Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Позивач зазначає, що вона є спадкоємцем матері за законом першої черги спадкування і у відповідності ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки постійно проживала із спадкодавцем.

По питанню оформлення спадщини позивач звернулася до Томашпільської державної нотаріальної контори щодо вирішення питання про отримання свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі свідоцтва нотаріусом було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

Представник Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не зявився, представник Томашпільської селищної ради надіслав до суду клопотання, в якому позовні вимоги визнають та просять розглянути справу за відсутності їхнього представника.

Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності третьої сторони, оскільки згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося.

Суд, розглянувши заяви сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась 1 травня 2006 року в день смерті спадкодавця ОСОБА_2

В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що 1 травня 2006 року в с. Нетребівка Томашпільського району Вінницької області померла ОСОБА_2 (а.с.5).

Згідно довідки виконавчого комітету Томашпільської селищної ради № 869 від 17 травня 2017 року, після смерті померлої 1 травня 2006 року ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки (паю) площею 2,00 га, яка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ВН № 002238; спадкоємцем даного майна залишилася дочка ОСОБА_1 (а.с.12).

Факт родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцем підтверджується копією свідоцтва паро народження позивача (а.с.6), копією свідоцтва про одруження позивача (а.с.7).

Згідно довідки в.о.старости Нетребівської сільської ради № 126 від 26 квітня 2017 року, ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 (а.с.14).

Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Отже, позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом на спадкове майно своєї матері ОСОБА_2

Як вбачається із копії Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ВН № 002238, даний документ видано 19 лютого 2002 року Нетребівською сільською радою народних депутатів ОСОБА_2, яка мешкає в с.Нетребівка Томашпільського району, у тому, що на підставі рішення 19 сесії 3 скликання Нетребівської сільської ради народних депутатів Томашпільського району Вінницької області від 19 грудня 2001 року їй надається у постійне користування земельна ділянка площею 2,00 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Нетребівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області; цільове призначення земельної ділянки ведення особистого підсобного господарства (а.с. 8).

Згідно розпорядження від 2 липня 2003 року № 270 «Про передачу у власність громадянам с.Нетребівка земельних ділянок для ведення особистих селянських господарств, які знаходяться у постійному користуванні» вирішено: надати у власність громадянам-жителям см.Нетребівка-земельні ділянки загальною площею 85.35 га, які були їм надані у постійне користування, для ведення особистого селянського господарства згідно додатку; зобовязати громадян замовити технічну документацію по виготовленню державних актів на право власності на земельну ділянку (а.с.10).

Згідно списку громадян с.Нетребівка, яким надаються у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться у них в постійному користуванні, затвердженого розпорядженням голови районної державної адміністрації від 2 липня 2003 року № 270, ОСОБА_2 міститься у даному списку під номером 43 (а.с.11).

Згідно ч.1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно вимог ст.. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса від 12 травня 2017 року на заяву позивача, останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця (а.с. 13).

Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Так, відповідно норм пунктів 5.1 та 5.2 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», при втраті (псуванні) державного акта на землю відповідний дублікат міг видатися лише власнику або землекористувачу. Тобто, видача дубліката державного акту спадкоємцеві не передбачена. Спадкоємці не можуть отримати дубліката державного акта на померлого власника. В такому разі потрібно звертатися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Відповідно до ч. 1 ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК (435-15) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до п. г ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса від 26 травня 2017 року на запит суду від 26 травня 2017 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_2, померлої 1 травня 2006 року, не заведена (а.с.19).

Як вбачається із відповіді державного нотаріального архіву від 7 червня 2017 року на запит суду від 25 травня 2017 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_2, померлої 1 травня 2006 року, не заведена (а.с.20).

Відповідно ст.. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.. 396 ЦК України, в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого права, при цьому, охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечить Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно зі ст. 16 цього Кодексу, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно змін до ст..126 ЗК України правовстановлюючим документом на земельну ділянку є договір купівлі-продажу ,міни, дарування та свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ст. 392 ЦК України визнання права власності власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності

Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку , визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності , право приватної власності є непорушним

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа що посвідчує право власності або право постійного користування земельної ділянки та її держаної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі одержання документа що посвідчує право на неї, та держаної реєстрації забороняється.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується держаними актами.

Як було встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2 було видано державний акт на право постійного користування землею.

Дійсність вказаного державного акта на право постійного користування землею відповідачем не оспорюється.

На час видачі позивачеві вказаного державного акта на право постійного користування землею правовідносини щодо видачі та реєстрації державних актів на право постійного користування землею були врегульовані Земельним кодексом України в редакції Закону України від 18.12.1990 № 561-XII, Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 р. № 43. ( далі Інструкція).

Відповідно до ст.. 11 ЗК України від 18 грудня 1990 року, до віддання районних Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі.

Статтею 23 ЗК України від 18.12.1990 року визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються та реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно з п. 3.3 Інструкції державна реєстрація державних актів, що посвідчують право приватної власності на землю або постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) здійснюється районною, міською, селищною, сільською радою; договорів оренди виконавчим органом міської, селищної, сільської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями; державних актів на право власності на землю місцевими державними органами земельних ресурсів Держкомзему України.

Маючи в наявності державний акт на право постійного користування землею, власник такого державного акту повинен був повернути даний державний акт та отримати державний акт на право власності на земельну ділянку, оскільки саме такою була встановлена процедура вилучення державних актів на право постійного користування. Не визнання протиправним та не вилучення державного акта на право постійного користування землею, ставить під загрозу законність розпорядження голови районної державної адміністрації, яким затверджено проект землеустрою та на підставі якого видані державні акти іншим громадянам с. Нетребівка та ставить під загрозу законність державних актів, виданих іншим громадянам та можливість користування земельними ділянками, наданими громадянам для ведення особистого селянського господарства.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Земельний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2002 року, а державний акт на право постійного користування землею, який виданий на імя ОСОБА_2, виданий їй 19 лютого 2002 року, а тому не може бути законним та підлягає вилученню.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу .

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Однак, розпорядженням голови районної державної адміністрації від 2 липня 2003 року № 270 було надано, зокрема, ОСОБА_2 у власність земельна ділянка, площею відповідно до державного акту на право постійного користування серії ІІ-ВН № 002238, тобто 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства та зобовязано замовити технічну документацію по виготовленню державного акту на право власності на земельну ділянку.

Згідно вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

ОСОБА_2 не використала своє право, померла, не здавши державного акту на право постійного користування земельною ділянкою та не отримавши на своє імя державного акту на право власності на земельну ділянку, однак її право на земельну ділянку залишається за нею ж і не може бути позбавленим.

Державний акт на право постійного користування землею надав особі право користування земельною ділянкою. При цьому, позивач не позбавлений можливості звернутися до власника цієї земельної ділянки для оформлення своїх прав на користування нею, як спадкоємця.

Відповідно до п. 7 даної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобовязує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. № 899-ІV Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська рада чи райдержадміністрація приймає одне з рішень (розпоряджень) або про коригування проекту землеустрою організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); або про надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю).

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На підставі викладеного, враховуючи, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і не передається спадкоємцям у порядку спадкування за законом без укладення відповідного договору, однак, право ОСОБА_2, яке їй надано розпорядженням голови районної державної адміністрації, на земельну ділянку площею 2,00 га, яка їй надана у постійне користування на земельну ділянку, для ведення особистого селянського господарства, залишається за нею ж ОСОБА_2 і не може бути позбавленим, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи, що позивач не просила стягувати з відповідача на її користь понесені нею судові витрати, тому судові витрати суд залишає за нею ж.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210, 220, 328, 396, 640, 657, 1216-1218, ч. 1 ст. 1220, ст. 1221, ч. 1 ст. 1222, ч. 1 ст.. 1225, ч. 1, 2 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 5 ст. 1268 ЦК України, статтями 15, 57-62, 64, 174, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право в порядку спадкування за законом на земельну ділянку в розмірі 2,00 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю), які рахуються за Нетребівською сільською радою Томашпільського району Вінницької області, належну ОСОБА_2, яка померла1 травня 2006 року в с. Нетребівка Томашпільського району Вінницької області, на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ВН № 002238, виданого 19 лютого 2002 року Нетребівською сільською радою Томашпільського району Вінницької області та розпорядження голови Томашпільської районної державної адміністрації від 2 липня 2003 року № 270 «Про передачу у власність громадянам с.Нетребівка земельних ділянок для ведення особистих селянських господарств, які знаходяться у постійному користуванні» з додатком-списком громадян с.Нетребівка, яким надаються у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться у них в постійному користуванні.

В іншій частині позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_3