РІШЕННЯ

іменем України

13 червня 2017 рокуСправа №451/746/17
Провадження № 2/451/396/17

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Мулявка О.В.

за участі секретаря судового засідання Лозової Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Радехів справу за позовом ОСОБА_1 до Пиратинської сільської ради Радехівського району Львівської області про встановлення факту спільного проживання спадкоємця із спадкоємцем, -

ВСТАНОВИВ:

02 червня 2017 року до суду із позовною заявою звернулася ОСОБА_1, відповідно до вимог якої, просить встановити факт її спільного проживання із батьком ОСОБА_2 на вулиці Івана Франка,17 у с.Пиратин Радехівського району Львівської області до дня його смерті, тобто до 10 березня 2016 року.

В обґрунтування позову посилається на обставини, що після смерті ОСОБА_2, який помер 10.03.2016 року і, який склавши заповіт на користь позивача розпорядився належним йому майном, залишилася спадкова маса, у склад якої увійшли будинок №17 по вулиці Івана Франка в с.Пиратин Радехівського району Львівської області та вклади в Ощадній касі філіал №6332 на рахунку КВ-550 в м.Радехів.

Зазначає, що померлий мав право на майно своєї матері ОСОБА_3, яка померла 27.08.1995 року, так як на день її смерті проживав разом з останньою і успадкував земельну ділянку площею 2,1239 га і, яка розташована на території Пиратинської сільської Ради. Також, померлому мав право на майно своєї дружини ОСОБА_4, яка померла 11.04.2005 року, так як на день її смерті проживав разом з останньою і успадкував земельну ділянку площею 2,1276 га і, яка розташована на території Пиратинської сільської Ради.

Окрім цього, зазначає, що на час відкриття спадщини після смерті батька, вона проживала разом із ним без реєстрації на вулиці Івана Франка,17 у с.Пиратин Радехівського району Львівської області, оскільки матері було більше 80 років, а тому змушена була доглядати за ним.

У передбачений шести місячний строк у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини не зверталася.

Із посиланням на норми матеріального та процесуального права, зазначає, що за захистом своїх прав вимушений звертатися до суду.

У судовому засіданні позивач вимоги підтримала у повній мірі та надала пояснення аналогічні, викладеним у заяві (а.с.2-3). Позов просить задоволити.

Представник відповідача Поздимирської сільської ради Радехівського району, надавши до суду заяву із визнанням вимог, клопотав про розгляд справи за його відсутності (а.с.29).

Вислухавши пояснення позивача та покази свідків, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У контексті вимог статті 256 ЦПК України та рекомендацій, викладених у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», розгляд справи №451/746/17 про встановлення факту, що має юридичне значення проведено у позовному провадження.

Відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, предявляються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Так, судом встановлено, що помер 10.03.2016 року ОСОБА_2 (а.с.4), зробивши за життя заповідальне розпорядження, яким все своє майно заповів ОСОБА_5 позивачу у справі (а.с.11) та, яке остання має намір успадкувати (а.с.2-3).

Із копії свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 23.01.1990 року вбачається, що померлому ОСОБА_2 належить на праві особистої власності будинок №17 по вул.Івана Франка, в с.Пиратин Радехівського району Львівської області (а.с.12);

Із даних, викладених у довідці №220 Пиратинської сільської ради Радехівського району Львівської області від 25.05.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 проживала разом із своїм батьком ОСОБА_2 на вулиці Івана Франка,17 в с.Пиратин Радехівського району Львівсбкої області без реєстрації (а.с.20).

Крім цього, ту обставину, що ОСОБА_1 на момент смерті ОСОБА_2 фактично проживала із спадкодавцем без реєстрації, у судовому засіданні ствердили свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, не довіряти показам яких у суду підстав не має.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Під час вирішення позовних вимог, судом, окрім іншого, приймається до уваги, що в силу вимог ч.2 ст.31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Положеннями ст. 174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В силу вимог ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим у статтях 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд.

Судом встановлено, що представник відповідача, підписавши заяву про визнання позову (а.с.29), не обмежений у повноваженнях на вчинення зазначеної процесуальної дії.

Судом також встановлено, що визнання представником відповідача позову, жодним чином не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачами позову і продовження судового розгляду.

Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення факту про встановлення спільного проживання спадкоємця із спадкодавцем є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

У відповідності із вимогами ст.88 ЦПК України, суд не присуджує стягнути з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати стороною, на користь якої ухвалено рішення, оскільки надано позивачем заяву, у якій просить не стягувати із відповідача понесені нею судові витрати.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,174,209-212,215,256 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задоволити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 проживала спільно із ОСОБА_2 по вулиці Івана Франка,17 у с.Пиратин Радехівського району Львівської області до дня смерті останнього, тобто до 10 березня 2016 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_8