Номер провадження: 22-ц/785/4420/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Лупу О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання зобовязання припиненим, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.03.2017 року,

встановила:

26.12.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, у якому просив визнати припиненим зобовязання за договором позики, укладеного 27.12.2011 року між ним та ОСОБА_4, яка на підставі договору відступлення права вимоги від 07.08.2015 року переуступила право вимоги ОСОБА_3 по поверненню грошових коштів в розмірі 1 604 000 грн., які еквівалентні 200 000 дол. США.

В обґрунтування позовних вимог відзначав, що 27.12.2011 року між ОСОБА_4 та ним був укладений договір позики, згідно п.1 якого позикодавець ОСОБА_4 передала, а він як позичальник прийняв у власність безоплатно, без нарахування процентів на суму позики, грошову суму, у розмірі 1 604 000,00 грн., які еквівалентні 200 000, 00 доларів США, за міжбанківським валютним курсом продажу станом на день укладення цього договору (1 долар США = 8,02 грн.). Факт одержання грошей підтверджується підписанням цього договору. Згідно п. 2. Договору, зазначену вище суму грошей позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві готівкою у строк до 27.12.2014 року. Згідно п. 3 Договору, повернення суми має бути здійснено за адресою: м. Одеса, вулиця Балківська, будинок 124. У забезпечення виконання вказаного договору позики від 27.12.2011 року було укладено договір іпотеки між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення першого поверху, які знаходяться у багатоповерховому житловому будинку під номером 42 по вул. Генерала Петрова у м. Одесі, мають загальну площу 318,4 кв.м., та нежитлові підвальні приміщення №504, які знаходяться у багатоповерховому житловому будинку під номером 42, розташованому по вулиці Генерала Петрова місті Одесі, мають загальну площу - 57,9 кв.м., та належать іпотекодавцю на праві приватної власності.

08.07.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відбулося часткове виконання умов Договору позики, а саме позивач повернув ОСОБА_4 грошові кошти в сумі еквівалентній 195000,00 доларів США. У жовтні 2016 року позивач мав намір виконати умови Договору позики у повному обсязі, а саме повернути ОСОБА_4 залишок у розмірі 50000,00 доларів США, проте, при зустрічі з ОСОБА_4 позивачу стало відомо, що 07.08.2015 року вона уклала з ОСОБА_3 договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, ОСОБА_4 безоплатно передала ОСОБА_3, а останній набував право вимоги, належне ОСОБА_4 і став позикодавцем (кредитором) за Договором позики.

Позивач, маючи намір виконати умови Договору позики, направив на адресу ОСОБА_3 лист з вимогою виконати умови Договору позики та з'явитися 01.12.2016 року за адресою: м. Одеса, вулиця Балківська, будинок 124, для остаточного розрахунку по договору, але відповідач у встановлений час не зявився за вказаною адресою. Позивач вважав, що відповідач протиправно ухиляється від прийняття виконання позивачем умов договору позики. Іншого способу виконати належним чином зобов'язання за Договором позики, як передати раніше отримані грошові кошти у повному розмірі та отримати від відповідача заяву про отримання позики у позивача не має, у зв'язку з чим він змушений був звернутися до суду з відповідним позовом, внісши кошти в еквіваленті 5000 доларів США на депозитний рахунок суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.03.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано припиненим зобовязання за договором позики, укладеного 27.12.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яка на підставі договору відступлення права вимоги від 07.08.2015 року переуступила право вимоги ОСОБА_3 по поверненню грошових коштів в розмірі 1 604 000 грн., які еквівалентні 200 000 дол. США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти, що знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області згідно ухвали суду від 06.02.2017 року у розмірі 134 521,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені заявлених ОСОБА_2 позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 та її представник в судове засідання не зявились, подали письмову заяву в якій просили справу розглядати без їх участі, апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач до суду не зявився, подав заяву про відкладення розгляду справи, яку обґрунтовував, тим що його представник знаходиться за межами України, при цьому зазначив місце знаходження АР Крим.

Представник позивача заперечував проти задоволення клопотання з писанням на те, що відповідач навмисно затягує розгляд справи.

Колегія суддів вирішила відмовити у задоволенні вказаного клопотання, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження викладеного в клопотанні, крім того колегія суддів зауважує, що посилання в своєму клопотанні, що АР Крим не територія України, є не припустимим.

Справа розглянута у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив нижче зазначені факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 27.12.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, який був нотаріально посвідчений, згідно якого ОСОБА_4 дала в борг ОСОБА_2 кошти безоплатно, без нарахування процентів на суму позики,у розмірі 1604 000 грн., які еквівалентні 200 000 дол. США за міжбанківським валютним курсом продажу на день укладання договору. Зазначену суму грошей позичальник зобовязується повернути позикодавцеві готівкою у строк до 27.12.2014 року. Після отримання всієї суми позики позикодавець повинен надати позичальнику заяву про отримання позики, посвідчену нотаріально. Згідно п. 3 Договору, повернення суми має бути здійснено за адресою: м. Одеса, вулиця Балківська, будинок 124.

У забезпечення виконання вказаного договору позики від 27.12.2011 року було укладено договір іпотеки між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення першого поверху, які знаходяться у багатоповерховому житловому будинку під номером 42 по вул.. Генерала Петрова у м.Одесі, мають загальну площу 318, 4 кв.м., та нежитлові підвальні приміщення №504, які знаходяться у багатоповерховому житловому будинку під номером 42, розташованому по вулиці Генерала Петрова місті Одесі, мають загальну площу 57,9 кв.м., та належать іпотекодавцю на праві приватної власності.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобовязання, а саме: зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що 07.08.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено Договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого ОСОБА_4 безоплатно передає ОСОБА_3, і ОСОБА_3 набуває право вимоги, належне ОСОБА_4, і стає позикодавцем (кредитором) за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 та посвідченим нотаріально 27.12.2011 року.

За цим договором цесіонарій набуває всіх прав та обовязків позикодавця та право вимоги належного виконання боржником умов договору позики,

Зобовязання по виконанню умов договору позики забезпечені іпотечним договором, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка майновим поручителем, та посвідченим нотаріально 27.12.2011 року.

Крім того судом встановлено, що 08.07.2015 року ОСОБА_2 передав на виконання боргових зобовязань ОСОБА_4 кошти готівкою в сумі еквівалентній 195 000 дол. США, в підтвердження чого суду надано розписка, та що також підтвердили в своїх поясненнях ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в присутності свідків.(а.с.33).

Також ОСОБА_2І направив ОСОБА_3 лист з проханням прийти в офіс приватного нотаріуса 01.12.2016 року з метою повернення йому боргу у розмірі еквівалентному 5000 дол. США, проте як вбачається з курєрського поштового повідомлення, ОСОБА_3 відмовився від отримання кореспонденції.

Також згідно свідоцтва приватного нотаріуса ОСОБА_6 від 01.12.2016 року реєстр.№2412 вбачається, що ОСОБА_2 01.12.2016 року о 12.00 знаходився у приміщенні за адресою м.Одеса вул. Балківська,124.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

За своєю суттю розписка від 08.07.2015 року про отримання ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу за договором позики від 27.12.2011 року грошових коштів в сумі, еквівалентній 195000 дол. США є документом, який підтверджує часткове погашення боргу згідно умов договору, а також засвідчує отримання від позичальника кредитором певної грошової суми.

Отже, досліджуючи розписку від 08.07.2015 року, суд першої інстанції, з урахуванням пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_4, вважав доведеним факт погашення боргу на суму еквівалентну 195 000 дол. США і укладання даної розписки в підтвердження зазначеного.

Таким чином, враховуючи обовязок ОСОБА_2 як позичальника повернути борг у повній сумі, та зявлення ОСОБА_2 за адресою м.Одеса вул. Балківська. буд.124 01.12.2016 року в 12.00годині, що підтверджується приватним нотаріусом, з метою повернення коштів в еквіваленті 5000 дол. США, відсутність ОСОБА_3 за вказаною в договорі позики і листі адресою (м. Одеса, вул. Балківська, 124) 01.12.2016 року, районний суд дійшов висновку, що відповідач порушує право позивача щодо можливості остаточного розрахунку та надання позичальником заяви про отримання позики, посвідченої нотаріально (п.2 договору позики). Таке право захисту передбачене п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).

За змістом статей 525, 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобовязання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

Юридичним наслідком належного виконання зобовязання відповідно до статей 598, 599 ЦК України є припинення зобовязання.

Таким чином з моменту виконання боржником зобовязань й прийняття їх кредитором, припиняється існування прав і обовязків сторін, що складають зміст конкретного зобовязального правовідношення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, одним з яких є припинення правовідношення.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України) слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобовязання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі п. 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Відповідно до правової позиції, яка була викладена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-284цс17 про стягнення заборгованості за договором позики в іноземній валюті, вбачається, що єдиним законним платіжним засобом на території України вважається гривні. Водночас ст.533 ЦК України встановлюється можливість визначити еквівалент грошового зобовязання в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязаннями, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ, встановленим на день платежу, якщо інший порядок не встановлений договором.

Якщо заборгованість за грошовим зобовязанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення. При цьому суд повинен виходити з умови договору, в якій зазначено за яким курсом валют офіційним чи комерційним розраховується сума в гривнях, що підлягає виплаті.

Як вбачається за умовами п.2 договору позики, еквівалент у доларах США буде визначатися за міжбанківським валютним курсом продажу станом на попередній день. У разі неможливості визначення міжбанківського валютного курсу, визначення еквіваленту у доларах США буде здійснюватися за офіційним курсом НБУ.

Враховуючи те, що позивач перерахував на депозитний рахунок суду в порядку підтвердження наміру остаточного розрахунку з відповідачем кошти у розмірі 134521 грн. (що підтверджується платіжними дорученнями №2691169 від 15.03.2017 року та №2684318 від 06.03.2017 року), що на момент ухвалення рішення суду еквівалентно 5000 дол. США, суд вважав, що позивач добровільно виконав умови погашення боргу за договором позики, проте відповідач не зявився для їх отримання, тому позов підлягає задоволенню. Зазначену суму коштів у розмірі 134521 грн., що знаходяться на депозитному рахунку, необхідно стягнути на користь відповідача.

Стаття 6 ч.І Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обовязків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського Суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до дублювання доводів заперечень на позов, яким суд надав належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка від 08.07.2015 року, яка була покладена в основу рішення щодо задоволення вимог позивача, не відповідає дійсності оскільки про неї вперше було заявлено тільки 07.03.2017 року, на думку колегії суддів є не обґрунтованими, оскільки інформація, що зазначена в розписці була підтверджена в судовому засіданні сторонами, що її підписали, а дата її подання до суду не має правового значення.

Крім того необґрунтованими є доводи апеляційної скарги стосовно не правомірного відхилення клопотання про призначення судової експертизи, оскільки відхиляючи клопотання про призначення документальної експертизи, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору між сторонами є визнання зобовязання за договором позики від 27.12.2011 року припиненим. В судовому засіданні надана розписка від 08.07.2015 року про отримання ОСОБА_4 грошей від ОСОБА_2 у присутності свідків. Зазначений факт було ними підтверджено у судовому засіданні. Відповідно до інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 року, відсутній такий вид судових експертиз, як документальна експертиза. Таким чином суд першої інстанції правомірно відмовив у призначені експертизи.

Крім того колегія суддів зауважує, що відповідач, не дивлячись на те, що в ухвалі суду йому було розяснено, що такого виду судової експертизи, як документальна, не існує, до суду апеляційної інстанції подав аналогічне клопотання.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що висновки рішення суду суперечать фактичним обставинам справи, зокрема договору про відступлення права вимоги від 07.08.2015 року, згідно положень якого вбачається, що позивачем ОСОБА_2 за договором позики не було виконано зобовязань навіть частково по погашенню боргу, жодним чином ОСОБА_4, як попередній кредитор, не повідомляла ОСОБА_7, як нового кредитора, про погашення боргу ОСОБА_2 перед нею, оскільки вказаний договір не спростовує висновків суду щодо часткового погашення боргу перед ОСОБА_4, навпаки сама позикодавець ОСОБА_4 підтвердила отримання коштів від позивача в якості погашення заборгованості за договором позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.03.2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_8