Апеляційний суд Житомирської області
Справа №292/340/16-ц Головуючий у 1-й інст. Гуц О. В.
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Гансецької І.А., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 09 березня 2017 року,

встановила:

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулось з даним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на їх користь 63535 грн. 60 коп. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог Банк зазначав, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 25 січня 2011 року було укладено договір без номера, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач не виконав умови укладеного договору, у звязку з чим у нього станом на 31 липня 2016 року утворилась заборгованість в сумі 63535,60 грн., з яких заборгованість за кредитом 7994 грн. 20 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 48960 грн. 19 коп., пеня та комісія 3079 грн. 51 коп,, а також відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил: штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф (процентна складова) - 3001 грн. 70 коп.

Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 09 березня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене без повного, всебічного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Задовольняючи позов, суд першої інстанції визнав правомірним рішення банку про збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки та не вірно застосував строк позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договір та інші правочини.

Судом встановлено, що 25 січня 2011 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір без номера, за яким останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 8000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Кредитний договір укладено шляхом підписання Анкети-заяви позичальника, в якій зазначено, що він разом з памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг (далі Умови та Правила), а також Тарифами складає між сторонами Договір про надання банківських послуг і позичальник з цими Умовами, Правилами і Тарифами повністю погоджується.

Як убачається із довідки № 30.1.0.0/2-20160831/3077 від 14 грудня 2016 року, виданої Банком, відповідач отримав картку № 754302, яка мала термін дії до останнього дня серпня 2017 року.

Згідно позовних вимог, у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 31 липня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 63535 грн. 85 коп., з яких заборгованість за кредитом 7994 грн. 20 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 48960 грн. 19 коп., пеня та комісія 3079 грн. 51 коп,, а також відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил: штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф (процентна складова) 3001 грн. 70 коп.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами правовідносин згідно договору кредиту.

В той же час колегія суддів не може погодитися із висновком суду про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Кредитним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.

Згідно положень статті 599 ЦК України зобов"язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до договору.

Судом встановлено, що Банк свої зобов"язання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором.

Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачем зобов"язання за вказаним договором не виконано.

Статтями 625, 629 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Так, відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Досліджуючи розрахунок заборгованості за кредитним договором, який наданий позивачем, колегія суддів встановила наступне.

При наявності заборгованості за тілом кредиту в сумі 7994 грн. 30 коп., Банк помилково нарахував проценти за користування кредитом в розмірі 48960 грн. 19 коп. Враховуючи період заборгованості по кредитному договору, розмір встановлених Банком відсотків за використання кредитного ліміту та період користування згідно виписки по рахунку ОСОБА_2 (а.с. 84-91), розмір процентів, які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача становить 7111 грн. 43 коп. (тіло кредиту помножить на відсоткову ставку, отриману суму поділити на 365 днів, після цього отриману суму помножити на кількість днів прострочення сплати і результат поділити на 100 відсотків). Фактично за розрахунком, який надано позивачем, розмір процентів, що зазначений у позовних вимогах включає в себе нарахування процентів на проценти за користування кредитом, що є недопустимим.

Ухвалюючи рішення про стягнення із ОСОБА_2 на користь Банку 3079 грн. 51 коп. пені та комісії, а також відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 3001 грн. 70 коп. штрафу (процентна складова), суд першої інстанції не врахував, що одночасне стягнення штрафу та пені не відповідає положенням ст. 61 Конституції України відносно того, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відтак, в частині стягнення штрафу позовні вимоги колегія суддів вважає необґрунтованими, які задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення Банком умов договору про збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки по кредиту, про необхідність застосування судом положень ч.1 ст. 651 ЦК України та п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» , недоведеності позивачем того, що відповідач підписуючи заяву-анкету про отримання кредитної картки розумів умови договору, а також необхідність застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК.

З виписки по рахунку ОСОБА_2 за період з 13.11.2000 року по 13.12.2016 року вбачається, що 31.07.2014 року та 31.08.2014 року у виписці було зазначено, що відсотки за використання кредитного ліміту - ставка 2.5 відсотка в місяць по кредитним операціям до 31.08.2014 року, 2.9 відсотка - по операціям з 01.09.2014 року; 30.04.2015 року у виписці зазначено, що відсотки за використання кредитного ліміту - ставка 2.5 відсотки в місяць по кредитним операціям до 01.09.2014 року, 2.9 відсотка по операціям з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року, 3.6. відсотка по операціям з 01.04.2015 року.

Судом встановлено, що за Умовами договору клієнт може отримати будь-яку інформацію, яка викладена на сайті http:privatbank.ua/terms/pages/70/.

Таким чином, Банк проінформував відповідача про зміну відсоткової ставки по кредиту, але останній після зміни відсоткової ставки з зазявою про незгоду зі змінами тарифів та про розірвання договору до банку не звертався, про припинення кредитування не просив та всю виниклу заборгованість перед банком не погасив, а тому відповідач прийняв нові тарифи та погодився з їх зміною.

Крім того, застосування до спірних правовідносин положень ч.1 ст. 651 ЦК України та п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є неможливим, оскільки стаття 1 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку без зазначення цільового призначення, тому даний кредитний договір не є споживчим.

Також судом не встановлено доказів того, що відповідач не розумів умов кредитного договору підписуючи заяву-анкету. Як встановлено, в суді перщої інстанції ОСОБА_2 підтвердив, що підписана ним заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку" складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві.

Щодо застосування строків позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність.

Із матеріалів справи убачається, що відповідач останній раз здійснив внесення коштів на погашення кредиту в сумі 1000 грн. 10 серпня 2013 року. У той же час, він продовжував після цього користуватися карткою до 03 вересня 2013 року, коли здійснив нею розрахунок за придбані продукти харчування в магазині «Еко-Маркет» у м. Житомирі. Відтак, строк позовної давності слід рахувати саме з цієї дати.

Встановлено, що строк дії картки визначений до серпня 2017 року, а позивач через поштове відділення направив позов до суду 31 серпня 2016 року.

Таким чином, наявні докази того, що Банком предявлено позовні вимоги до відповідача у межах строку позовної давності.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У звязку із ухваленням колегією суддів рішення про часткове задоволення позову, то пропорційно до задоволених позовних вимог та доводів апеляційної скарги підлягають стягненню із сторін понесені ними судові витрати.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 09 березня 2017 року скасувати і ухвалити нове.

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість станом на 31 липня 2016 року за кредитним договором без номера від 25 січня 2011 року по кредиту (тіло кредиту) в сумі 7994 грн. 20 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 7111 грн. 43 коп. та 3079 грн. 51 коп. заборгованості по пені і комісії, а всього 18185 грн. 14 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () 394 грн. 41 коп. судових витрат.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 433 грн. 59 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: