ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Київ
Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Сімоненко В.М.,
суддів:Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,
Романюка Я.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, приватного акціонерного товариства «Будівельна компанія «Комфортбуд», треті особи: приватна агрофірма «Дністер», ОСОБА_11, ОСОБА_12, про переведення прав та обов'язків покупця; за позовом приватного акціонерного товариства «Будівельна компанія «Комфортбуд» до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, третя особа - приватна агрофірма «Дністер», Миколаївське районне управління юстиції в особі Реєстраційної служби Миколаївського районного управління юстиції, про визнання недійсними договору купівлі-продажу, рішень загальних зборів учасників, скасування державної реєстрації за заявою ОСОБА_6 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про переведення прав покупця на 70 % частки в статутному фонді Приватної Агрофірми «Дністер» (далі - ПрАФ «Дністер») за договором купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі ПрАФ «Дністер», укладеним 28 вересня 2011 року між відкритим акціонерним товариством «Будівельна компанія «Комфортбуд» (далі - ВАТ «БК «Комфортбуд»), у зв'язку з тим, що було порушено її переважне право на придбання частки у спільній частковій власності - установчому фонді підприємства.

У лютому 2014 року Приватне акціонерне товариство «БК «Комфортбуд» (далі - ПрАТ «БК «Комфортбуд»), яке є правонаступником ВАТ «БК «Комфортбуд», звернулося до суду із зустрічним позовом про визнання зазначеного договору недійсним; визнання недійсними рішення зборів учасників від 28 вересня 2011 року №01-09/11; скасування державної реєстрації нової редакції статуту ПрАФ «Дністер» від 10 жовтня 2011 року; визнання за ПрАТ «БК «Комфортбуд» права власності на частку у розмірі 169400 грн, що становить 70 % статутного капіталу ПрАФ «Дністер», у зв'язку з тим, що при укладенні зазначеного договору голова правління перевищив свої повноваження щодо укладання договорів, визначені статутними документами.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 21 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Переведено на ОСОБА_6 права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі ПрАФ «Дністер» від 29 вересня 2011 року у розмірі 70 %, що становила 169 тис. 400 грн. У задоволенні позову ПрАТ «БК «Комфортбуд» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року касаційну скаргу ПрАТ «БК «Комфортбуд» задоволено частково. Рішення судів попередніх судових інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

2 березня 2017 року ОСОБА_6 звернулася до Верховного Суду України із заявою скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року та залишення в силі судових рішень попередніх інстанції з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України): неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права − при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 147, 261, 362 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту 4 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та статті 15 ЦПК України.

Доводів щодо порушень норм матеріального або процесуального права в частині зустрічного позову не наведено.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_6 посилається на постанову Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2012 року, 5 березня 2014 року, 15 січня 2015 року, 21 січня 2016 року та рішення цього ж суду від 24 жовтня 2012 року, в яких, на її думку, зазначені норми матеріального і процесуального права застосовані по-іншому.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника та представника позивача, перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями пунктів 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних й тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Суди встановили, що ОСОБА_6 є учасником Приватної агрофірми «Дністер» з часткою у статутному фонді в розмірі 10 %. Іншими учасниками агрофірми згідно з пунктом 1.8 статуту були ОСОБА_11 з часткою у статутному капіталі 20 % та ВАТ «БК «Комфортбуд» з часткою 70 %.

Згідно з пунктом 3.4 статуту ПрАФ «Дністер» учасник агрофірми має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам агрофірми. Відчуження учасником своєї частки третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом агрофірми.

28 вересня 2011 року зборами учасників ПрАФ «Дністер» прийнято рішення про продаж ВАТ «БК «Комфортбуд» 70 % частки в статутному фонді агрофірми, продаж частини частки учасника ОСОБА_11 у розмірі 10 % у статутному фонді агрофірми та затвердження нової редакції статуту ПрАФ «Дністер».

Того ж дня ВАТ «БК «Комфортбуд» (продавець) та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10 (покупці) уклали договір купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі ПрАФ «Дністер», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13, відповідно до якого продавець зобов'язався передати у власність покупців частку в розмірі 70 % статутного капіталу ПрАФ «Дністер», що становить 169 тис. 400 грн, а покупці - прийняти та оплатити цю частку за вартістю вказаною у договорі в таких розмірах: ОСОБА_8 - 14 %, що становить 33 тис. 880 грн; ОСОБА_9 - 18, 67 %, що становить 45 тис.181 грн 40 коп.; ОСОБА_7 - 18,66 %, що становить 45тис. 157 грн 20 коп; ОСОБА_10 - 18,67 %, що становить 45 тис. 181 грн 40 коп.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2016 року, визнано недійсним та скасовано рішення зборів учасників ПрАФ «Дністер» щодо продажу ВАТ «БК «Комфортбуд» 70 % частки в статутному фонді агрофірми, продажу частки учасника ОСОБА_11 у розмірі 10 % в статутному фонді агрофірми та затвердження нової редакції статуту ПрАФ «Дністер», яке оформлено протоколом від 28 вересня 2011 року № 01-09/11, оскільки було установлено, що ОСОБА_6 не була присутня на зборах, про проведення яких її не повідомили, протокол зборів вона не підписувала, від купівлі відчужуваної частки не відмовлялася.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 на підставі положень статей 147, 362 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843178/ed_2016_11_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> та статті 53 Закону України «Про господарські товариства» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_627617/ed_2016_10_06/pravo1/T157600.html?pravo=1>, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про порушення ВАТ «БК «Комфортбуд» процедури відчуження своєї частки, що спричинило порушення переважного права ОСОБА_6 як учасника аргофірми на купівлю частки у статутному капіталі ПрАФ «Дністер».

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у повному обсязі та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що суди не звернули уваги на те, що ПрАФ «Дністер» належить не до господарських товариств, а до колективних кооперативних підприємств, до яких не застосовуються положення статей 147 та 362 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843410/ed_2016_11_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, і зауважив при цьому, що суди повинні перевірити чи не є такий спір корпоративним.

Разом з тим, у наданій заявником ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2012 року суд касаційної інстанції, виходив з того, що спори, стороною у яких є кооперативні підприємства не є корпоративними.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2012 року та від 15 січня 2015 року, суд касаційної інстанції зазначив, що вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі виникають у спорах з корпоративних відносин, а тому підлягають розгляду у господарських судах України.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах статей 147, 362 ЦК України, пункту 4 частини першої статті 12 ГПК України та статті 15 ЦПК України.

Наведена заявницею як приклад неоднакового застосування норм матеріального права ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 березня 2014 року, в якій зазначено, що оскільки корпоративні права підприємства у розмірі 50 % статутного капіталу були відчужені з торгів у формі аукціону, то в позивача не було права купівлі частки у праві спільної часткової власності, не може слугувати прикладом неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, з огляду на те, що у ній встановлено інші фактичні обставини.

Постанова Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року також не може слугувати також прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у ній висновку щодо застосування у подібних правовідносинах статті 261 ЦК України, оскільки висновок суду касаційної інстанції у справі, що переглядається, не суперечить правовому висновку, зазначеному у цій постанові.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Суди установили, що ПрАФ «Дністер» є суб'єктом господарювання.

Суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 55 Господарського кодексу України; далі - ГК України).

Відповідно до статей 62 та 63 цього Кодексу в Україні підприємства як самостійні суб'єкти господарювання в залежності від форм власності можуть бути таких видів: приватне підприємство, засноване на власності фізичної особи; колективне підприємство, засноване на власності трудового колективу підприємства; господарське товариство, яке засноване на власності об'єднання громадян; комунальне підприємство, засноване на власності відповідної територіальної громади; державне підприємство, засноване на державній власності, в тому числі казенне підприємство.

Залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні (частина третя статті 63 ГК України).

За положеннями частини п'ятої статті 63 ГК України корпоративне підприємство утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об'єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.

Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.

Отже, підприємства, створені на основі приватної власності (приватні підприємства) можуть бути як корпоративними (заснованими декількома особами) так і унітарними (створеними однією особою). До корпоративних підприємств відносяться кооперативи, господарські товариства та інші підприємства, що створені двома або більшою кількістю осіб.

Відтак, системний аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що приватне підприємство, створене на основі приватної власності декількох осіб, є приватним корпоративним підприємством та може бути, зокрема, як кооперативом, так і господарським товариством.

Разом з тим особливості здійснення діяльності щодо кожного виду підприємств закріплені у спеціальних нормах ГК України (глави 8-13), ЦК України (Глава 8) та спеціальних законах, зокрема «Про господарські товариства» та «Про кооперацію»

Відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів (частина друга статті 65 ГК України) й власник здійснює свої права щодо управління підприємством.

Важливим чинником для визначення чи відноситься суб'єкт господарювання до господарських товариств або до кооперативів, є дослідження способу утворення та формування статутного капіталу підприємства, його статутних документів та сфери і напрямків діяльності.

Організаційно-правова форма юридичних осіб зазвичай зазначається в їх назвах та/або закріплена в положеннях їх установчих документів, зокрема у статуті, який у силу положень статті 57 ГК України повинен містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного капіталу та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб'єкта господарювання, а також інші відомості, пов'язані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством.

Отже, питання про вид суб'єкта господарювання, вид підприємства, вид господарського товариства, права та обов'язки їх засновників, про зміст їх правовідносин між засновниками повинні вирішуватись відповідно до змісту статуту та установчих документів такого суб'єкта господарювання.

Положення статті 147 ЦК України, на яку як на підставу своїх позовних вимог щодо наявності переважного права на придбання частки у статутному капталі посилалась позивачка, регулює відносини засновників господарського товариства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю.

Згідно зі статтею 147 ЦК України учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток, якщо статутом товариства чи домовленістю між учасниками не встановлений інший порядок здійснення цього права.

Поняття господарського товариства закріплено у статті 79 ГК України, згідно з якою господарськими товариствами визнаються підприємства або інші суб'єкти господарювання, створені юридичними особами та/або громадянами шляхом об'єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку. У випадках, передбачених цим Кодексом, господарське товариство може діяти у складі одного учасника

До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

При цьому слід зазначити, що у чинному законодавстві не міститься визначення або тлумачення поняття «фірма/агрофірма», а тому при визначенні до якого з видів відноситься суб'єкт господарювання з такою назвою слід виходити із загально прийнятої практики ототожнення цього поняття з поняттям «підприємство», як, зокрема, зазначено у листі Державної податкової адміністрації України від 14 січня 2005 року № 365/6/26-5215 <https://www.zakon-i-normativ.info/index.php?option=com_lica&p=0&base=1&menu=346756&u=1&type=1&view=text> «Щодо роз'яснення поняття «фіктивна фірма», а при визначенні прав та обов'язків засновників - зі способу утворення статутного капіталу, розміру відповідальності осіб за борги суб'єкта господарювання, змісту, видів та напрямків статутної діяльності, способу управління та інших ознак виду суб'єкта господарювання, визначених законодавством

Суд касаційної інстанції, зазначив про те, що ПрАФ «Дністер» не належить до господарських товариств, а є колективним кооперативним підприємством без належного дослідження змісту, виду, способу та напрямків статутної діяльності підприємства; способу управління та обсягу відповідальності засновників; способу утворення та формування статутного капіталу тощо, а тому дійшов передчасного висновку, що до правовідносин між засновниками не застосовуються положення статей 147 або 362 ЦК України.

При цьому суди попередніх інстанції, також застосували до спірних правовідносин одночасно положення статей 147 та 362 ЦК України, не проаналізувавши зазначених положень статуту цього підприємства.

Разом з тим суд касаційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність установити наявність корпоративних правовідносин між засновниками та корпоративного спору.

З урахуванням того, що зазначені порушення не призвели до неправильного вирішення справи, ухвалу суду касаційної інстанцій слід залишити без змін.

Керуючись пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 3603 , частиною першою 3605 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відмовити.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий В.М. Сімоненко

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк