Справа № 456/3560/16-ц
Провадження № 2/456/591/2017
РІШЕННЯ

іменем України

26 травня 2017 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Гулкевича О. В. ,

при секретарі Кулешник С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до відповідача з позовом про стягнення боргу за договором позики в розмірі 1170 доларів США, боргу з відсотків в розмірі 60 000 грн. Просив стягнути судові витрати.

В обґрунтування покликався на те, що 15.11.2011 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 1500,00 доларів США, які останній зобов'язувався повернути у повному розмірі та зобов'язувався щомісячно до 8-го числа кожного місяця сплачувати за користування цими коштами відсотки в розмірі 1200 грн. На підтвердження укладення вказаного вище договору та його умов відповідач надав позивачу розписку про одержання ним грошових коштів в розмірі 1500,00 доларів США, яку він написав та підписав власноручно. Даний договір позики був укладений у присутності ОСОБА_3

Оскільки у борговій розписці від 15.11.2011р.. наданій відповідачем, не вказано строк, протягом якого він зобов'язувався повернути борг, вважав, що кінцевим терміном виконання умов боргової розписки є сплив 30-денного терміну після пред'явлення вимоги позивачем про це.

11 березня 2016 р. позивач пред'явив відповідачу вимога про повернення повної суми боргу за борговою розпискою, а також про погашення суми процентів за користування позиченими коштами. Підтвердженням реальності вказаної вимоги є факт повернення у присутності свідка ОСОБА_3 у квітні поточного року частини коштів за договором позики в сумі, яка еквівалентна 330 доларів США. При цьому решта коштів повернуто не було, а також не сплачено відсотки за користування позиченими грошима.

Визнаючи умови договору позики відповідачем двічі було сплачено знову ж таки у присутності свідка ОСОБА_3 обумовлені відсотки за користування борговими коштами, а саме у грудні 2011 року - 1200 грн. та у січні 2012 року - 1200 грн.

Таким чином, з часу здійснення останньої виплати відсотків за умовами договору позики до моменту пред'явлення вимоги про повернення позичених коштів, у відповідача виник борг зі сплати відсотків у сумі 60 000 гривень (13200 грн. за 2012 рік: 11 місяців по 1200 грн. за місяць; по 14 400 грн. за 2013, 2014, 2015 роки: 12 місяців х 1200 грн.; 3600 грн. за 2016 рік: 3 місяці х 1200 грн.).

Загалом відповідач зобовязаний повернути 1170 доларів США тіла позики, а також відсотки за користування нею у зазначеному вище розмірі.

В судове засідання позивач не зявився, його представник - ОСОБА_4 подала письмову заяву про розгляд справи за її та позивача відсутності, в якій позовні вимоги підтримала.

Відповідач повторно в судове засідання не зявися, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Повідомлявся про місце і час розгляду справи належним чином, що підтверджується наявними у справі судовими повістками. Судові повістки про виклик в судове засідання на 21.03.2017р. та 26.05.2017р. надсилались рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою його реєстрації, яка підтверджена відповіддю відділу АДР ГУ ДМС на запит суду. Однак,такі повернуті за закінченням терміну зберігання.

У відповідності до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Окрім цього, вимогами ч.1 ст.77 ЦПК України передбачено, що сторони повинні повідомляти про зміну місця свого проживання (перебування, знаходження) і у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

З огляду на наведене суд відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідача та ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.1 ст.212 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позову своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України зазначає, щодоговір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України,позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Стаття 1049 ЦК встановлює обов'язок позичальника повернути позику . Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

З розписки від 15.11.2011р. вбачається, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 1500 доларів США, які зобовязується повернути в поному обсязі та за користування ними зобовязується сплачувати 1200 грн. до 8 числа кожного місяця.

Відповідач не виконав взятих на себе за договором позики зобовязань, що й спонукало позивача звернутися до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики з врахуванням нарахованих відсотків в розмірі 90 482,53 грн.

Суд вважає, що розписка від 15.11.2011р. є підтвердженням як укладення між сторонами договору позики на умовах повернення та сплати відсотків за користування в розмірі 1200 грн. щомісячно, до 8 числа, так і передачі коштів в сумі 1500 доларів США.

Відповідач вимог про визнання недійсним договору позики в тому числі і з підстав вчинення стосовно них насильства, погроз, вчинення такого під впливом обману, вчинення такого під впливом помилки чи з будь-яких інших підстав до позивача не предявляв та такий договір відповідно не визнавався недійсним з тих чи інших підстав.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивачем зазначено, що відповідачем повернуто йому частину суми позики 330 доларів США в квітні 2016р., а у грудні 2011р. та січні 2012р. по 1200 грн. відсотків за договором позики.

Отже, стягненню підлягає сума позики 1170 доларів США та відсотки за користування коштами, що встановлені договором позики, починаючи з лютого 2012 року.

Згідно п.14 Постанови Пленуму ВСУ 18.12.2009р. за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»: згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Враховуючи встановлений Національним банком України на день ухвалення рішеннякурс національної валюти гривні до долара США на рівні 2627,6670 грн. за 100 доларів США, стягненю підлягає 1170 доларів США, що еквівалентно 30 743,70 грн.

Наведений позивачем розрахунок відсотків за користування позиковими коштами судом перевірений та відповідає встановленому договором позики (розпискою), тому обумовлена домовленістю сторін та зазначена позивачем сума відсотків - 60 000 грн. також підлягає стягненню.

Враховуючи наведене, суд вважає, що є всі підстави стягнути з відповідача на користь позивача 90743,70 грн. боргу за договором позики.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені позивачем у зв'язку із зверненням до суду сплачений судовий збір в розмірі 904,82 грн., згідно квитанції №13 від 18.11.2016р.

Керуючись ст.ст.10,60,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.526,1046,1047,1048,1049 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

позов задовольнити. Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики, який складається з суми позики - 1170 доларів США, що еквівалентно 30 743,70 грн., та процентів в розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) грн., загалом 90 743 (дев'яносто тисяч сімсот сорок три) грн. 70 коп., а також 904 (дев'ятсот чотири) грн. 82 коп. сплаченого судового збору.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Львівської області протягом 10 днів з дня отримання його копії через Стрийський міськрайонний суд.

Головуючий-суддя ОСОБА_5