12.06.2017 Єдиний унікальний номер 205/3271/16-ц
№ 205/3271/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басової Н.В.,

при секретарі Сахончик Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Альфа-Банк» 20 квітня 2016 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. Відповідно до вказаних угод відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором від 12 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1, на користь позивача. 12 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 39000,00 доларів США, а відповідач зобовязалась кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором. 26 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Також 26 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Позивач у своєму позові просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 25283,65 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 22306,16 доларів США, заборгованості по відсотках в сумі 2977,49 доларів США; стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 12 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0318/0308/45-006, згідно умов якого банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 39000,00 доларів США на строк по 12 березня 2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом, а відповідач зобовязалась кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (а.с. 5-11 том 1).

Кредитні кошти у розмірі 39000,00 доларів США були надані ОСОБА_1, що підтверджується заявою на видачу готівки № 2403298/0133 від 12 березня 2008 року (а.с. 170 том 1).

Згідно договору про внесення змін та доповнень № 1 від 02 лютого 2009 року встановлено нову процентну ставку за кредитним договором в розмірі 7,5 % річних з 02 лютого 2009 року по 26 квітня 2009 року включно (а.с. 12 том 1).

Згодом договором про внесення змін та доповнень № 3 від 24 квітня 2009 року встановлено нову процентну ставку за кредитним договором в розмірі 7,5 % річних з 27 квітня 2009 року по 26 травня 2009 року включно (а.с. 14 том 1).

Договором про внесення змін та доповнень № 4 від 26 травня 2009 року встановлено нову процентну ставку за кредитним договором в розмірі 9,5 % річних з 27 травня 2009 року (а.с. 15 том 1).

У п. 1.3 договору про внесення змін та доповнень № 5 від 17 серпня 2010 року зазначено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 9,5 % річних за період з дня підписання цієї угоди по 17 лютого 2011 року. Після закінчення вказаного строку процентна ставка встановлюється в розмірі 11,9 % річних без укладання додаткового договору до кредитного договору (а.с. 16 том 1).

12 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 0318/0308/45-006-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6 за реєстровим № 720, за яким на забезпечення виконання основного зобовязання Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 135-142 том 1).

З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань, 12 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 0318/0308/45-006-Р-1 (а.с. 20 том 1). Також 12 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 0318/0308/45-006-Р-2 (а.с. 23 том 1). Згідно умов вказаних договорів поручителі зобовязались перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобовязань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, в т.ч. за кредитним договором № 0318/0308/45-006 від 12 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 (а.с. 26-43 том 1).

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, в т.ч. за кредитним договором № 0318/0308/45-006 від 12 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 (а.с. 44-51 том 1).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, до позивача ПАТ «Альфа-Банк» перейшли всі права вимоги за кредитним договором № 0318/0308/45-006 від 12 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1

Відповідно до розрахунку загальна заборгованість за кредитним договором станом на 24 березня 2016 року становить 26630,94 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 22306,16 доларів США, заборгованості по відсотках в сумі 2977,49 доларів США, пені в сумі 1347,29 доларів США (а.с. 52 том 1).

29 березня 2016 року відповідачам ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була направлена вимога про дострокове повернення кредиту (а.с. 53-54 том 1).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частиною 2 статті 554 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Щодо посилань відповідачів в обґрунтування своїх заперечень на те, що договори поруки є припиненими у звязку із закінченням строку їх дії на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України суд зауважує наступне.

Пунктом 4 Договорів поруки передбачено, що у разі невиконання Позичальником умов Основного зобовязання в строк, Поручитель погашає суму кредиту, нараховані проценти та штрафні санкції за несвоєчасне повернення позичальником коштів, наданих в межах Основного зобовязання та процентів за користування кредитом за першою вимогою Банку протягом трьох банківських днів з моменту отримання Поручителем надісланої Банком письмової заяви про невиконання Позичальником своїх зобовязань, передбачених Основним зобовязанням.

Згідно п. 10 Договорів поруки сторони, керуючись умовами ч. 4 ст. 559 ЦК України встановили, що строком припинення поруки, встановленого Договором є повне виконання Позичальником або Поручителем своїх обовязків, передбачених Основним зобовязанням.

Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

У п 24. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 зазначено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобовязань боржника за кредитним договором.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Отже, виходячи з умов кредитного договору та положень статті 599 ЦК України днем настання виконання основного зобовязання у спірних правовідносинах є наступний день після спливу наданого банком у вимозі строку для добровільного виконання зобовязання за кредитним договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 р. у справі № 6-616цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України.

Вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором банк направив поручителям 29 березня 2016 року, а з позовом до суду звернувся до 20 квітня 2016 року. Отже, з моменту зміни строку виконання основного зобовязання до моменту предявлення позову передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк не сплив. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 р. у справі № 6-2325цс16.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у відповідачів перед позивачем існує заборгованість, яка ними добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, у звязку з чим суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором станом на 24 березня 2016 року у розмірі 25283,65 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 22306,16 доларів США, заборгованості по відсотках в сумі 2977,49 доларів США.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 9535,08 грн. (а.с. 73), тому з відповідачів на користь позивача також слід стягнути судові витрати, які ним було сплачено при поданні позову, а саме: судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 15-16, 512, 514, 525-526, 530, 553-554, 559, 599, 610, 629, 612, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 10-11, 59-60, 88, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 209, 212-215, 218, 3607 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 0318/0308/45-006 від 12.03.2008 року у розмірі 25283,65 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 22306,16 доларів США, заборгованості по відсоткам у розмірі 2977,49 доларів США, судові витрати у розмірі 9535,08 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Н.В. Басова