АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Пузиковій В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в якому просили стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 266,17 доларів США, яка складається із 5 251,65 доларів США - заборгованість по тілу кредиту та 2 014,52 доларів США - заборгованість по відсоткам.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що позивачем були укладені кредитний договір з ОСОБА_1 та договір поруки з ОСОБА_2 Проте боржник не виконує своїх зобов'язань належним чином, в результаті виникла заборгованість, яку банк і просить стягнути солідарно з відповідачів.

Справа № 753/1701/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6288/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість у розмірі 7 266,17 доларів США та 3 021,44 грн. судового збору.

Провадження по справі в частині вимог до ОСОБА_2 закрито.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач надав суду неналежний розрахунок заборгованості, який не деталізований та який, на думку апелянта, не можна брати до уваги як доказ обґрунтованості позову. Зокрема апелянт посилається, що він розрахований з урахуванням підвищення банком процентної ставки з 13% до 15,5%, що було зроблено банком не законно, не що не було звернуто увагу судом.

Крім того, апелянт вважає, що оскільки боржник вперше порушив своє зобов'язання, ще 12.05.2008 року, то строк виконання кредитного договору було змінено на 13.06.2008р., а відтак банком пропущено строк позовної давності, про що заявлялося в суді першої інстанції та було ним проігноровано.

Представник відповідачів в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники позивача в судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином судом про дату, час та місце розгляду справи, проте про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності представника позивача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом встановлено, що 12.02. 2008 року Закрите акціонерне товариство "Альфа-Банк", та відповідач ОСОБА_1 , уклали кредитний договір № 490057124.

Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», 1'9.08.2009 року, було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Відповідно до умов вищевказаного Договору, Позивач зобов'язується надати відповідачеві кредит у сумі 29 080,33 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язань Позичальника, що випливають з Основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 12.02.2008 року Позивач та фізична особа ОСОБА_2, уклали Договір Поруки №490057124-П.

Відповідно до умов Договору поруки Відповідач 2 як поручитель поручається за виконання Відповідачем 1 обов'язків, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Позивач свої зобов'язання за Договором виконав, надавши Відповідачеві, кредит у сумі 29 080,33 доларів США, що підтверджується випискою з особового рахунку Відповідача.

У порушення умов Договору, Відповідач, свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 02.12.2016 року має прострочену заборгованість за кредитом - 5251,65 дол. США, за відсотками - 2014,52 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що боржник не виконує своїх зобов'язань належним чином, а тому заборгованість підлягає стягненню з нього судовим рішенням.

При цьому суд закрив провадження по справі в частині вимог до поручителя, оскільки з'ясувалося, що банк вже звертався з позовом до неї та спір було вирішено, рішення набрало законної сили.

У вказаній частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося сторонами, а тому колегією суддів не перевірялося.

В частині задоволених позовних вимог, колегія суддів з висновком суду першої інстанції погоджується не повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позичальник не виконував належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, в результаті чого станом на 02.12.2016 року має прострочену заборгованість за кредитом - 5251,65 дол. США, за відсотками - 2014,52 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.23-24).

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги наданий позивачем розрахунок, оскільки відповідач не надав належних доказів та обґрунтувань на його спростування.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що розрахунок розрахований з урахуванням підвищення банком процентної ставки з 13% до 15,5%, що було зроблено банком не законно, оскільки кредитним договором сторони погодили таке право банку.

Так, відповідно до п.6.2 договору сторони визначили, що банк має право змінити розмір процентів за користування кредитом в разі зміни ситуації на світових фінансових ринках або на фінансовому ринку України, облікової ставки НБУ, індексу інфляції (споживчих цін), загальновизнаних внутрішньодержавних та або міжнародних грошових та/або фондових індексів, змін у діючому законодавстві тощо.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не правильно визначився із нормами матеріального права та помилково не врахував, що до частини вимог банку сплинув строк позовної давності, про що було заявлено відповідачем в суді першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції вказав, що термін користування кредитом сторонами погоджено до 12 лютого 2015 року, а тому помилково вважав, що банком не пропущено строку позовної давності.

Так, відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як встановлено колегією суддів, згідно умов кредитного договору, позичальник повинен повертати кредит рівними частинами, шляхом щомісячної сплати, 12 числа кожного місяця, що вказано в п.2.8 договору та вбачається з графіку погашення в додатку №1 до кредитного договору (а.с.7, 10-11).

Частиною 2 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно п. 4.2.4 кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений п. 3.3.3. цього договору.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13.

Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні щомісячні зобов'язання (у вигляді мінімального платежу), які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Такий же правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року в справі № 6-154цс15, яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, з урахуванням того, що відповідачем в суді першої інстанції була заявлена заява про застосування строку позовної давності, то заборгованість підлягає стягненню з боржника в межах цього строку, а саме з січня 2014 року по січень 2017 року, коли був пред'явлений позов.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, за вказаний період банком було нараховано до сплати 6 695,58 доларів США боргу по тілу кредиту та сплачено боржником 1 907,64 доларів США.

Таким чином стягненню підлягає заборгованість по тілу кредиту у розмірі 4 787,94 долари США. (6695,58 - 1907,64 = 4 787,94).

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, за вказаний період банком було нараховано до сплати 2 389,93 доларів США боргу по відсоткам та сплачено боржником 467,88 доларів США.

Таким чином стягненню підлягає заборгованість по тілу кредиту у розмірі 1 922,05 долари США. (2389,93 - 467,88 = 1 922,05).

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що строк позовної давності сплинув до всіх вимог банку, з посиланням на те, що вперше заборгованість виникла ще 12.05.2008 року, виходячи з наступного.

Так, сторони погодили повернення суми кредиту щомісячними платежами з кінцевим строком повернення кредиту у 2015 році,.

Банк, за умовами договору, мав право достроково стягнути суму боргу, у разі простроченої заборгованості боржником, проте не скористався таким своїм правом та до звернення з позовом до суду банк не звертався до відповідача з вимогою про дострокове повне повернення кредиту.

Таким чином висновок апелянта про те, що строк позовної давності почав свій відлік ще у 2008 року, коли позичальник перший раз припустився заборгованості по договору, є помилковим.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по кредитному договору, проте помилково стягнув заборгованість з боржника без урахування строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем у суді першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року зміні, в частині визначення розміру стягуваної суми.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року змінити, зменшивши стягувану суму з 7 266, 17 доларів США ( з яких 5 251,65 долари США - заборгованість по тілу кредиту та 2 014,52 долари США - заборгованість по відсоткам) до 6 709,99 доларів США, з яких 4 787,94 долари США - заборгованість по тілу кредиту та 1 922,05 долари США - заборгованість по відсоткам.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді