Справа № 569/319/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2017 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

головуючого судді - Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі відповідач), в якому просить визнати за ним право спільної часткової власності на ? ідеальну частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності.

Позовну заяву мотивує тим, що з 04 серпня 2009 року по 03 грудня 2016 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час спільного проживання у шлюбі ними була придбана спірна квартира. Право власності на квартиру було оформлено за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10 квітня 2014 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу за реєстровим №810, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 квітня 2014 року. Оскільки квартира була придбана за спільні кошти подружжя, позивач надав згоду на укладення цього договору. Однак, після розлучення відповідач почала заперечувати право власності на дану квартиру позивача, в зв'язку з чим він змушений звернутися до суду.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, та пояснила, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя, зароблені ними під час офіційного працевлаштування за кордоном, а тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.

Відповідач ОСОБА_2, допитана в якості свідка в судовому засіданні, дала показання про те, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2009 року. За час спільного проживання ними було придбано спірну квартиру, однак кошти на її купівлю вони мали лише частково. Квартира була придбана ними за 41 000 доларів США, з яких 21 000 доларів США вони позичили у її батьків, про що нею була написана розписка, а 20 000 доларів США це були їхні спільні сумісні кошти. Сума, яка була вказана в договорі купівлі-продажу не відповідала дійсності. Вказані кошти були зароблені нею та позивачем під час офіційного працевлаштування в Іспанії. Вони проживали та легально працювали в Іспанії з 2010 року по червень 2014 року, вона отримувала щомісячний заробіток в сумі 400 євро, а позивач 900 євро за вирахуванням податків, приблизно на двох вони мали щомісячно 1 100 євро. Під час виїзду з Іспанії ними була продана машина за 3 000 євро, отримана частина сплачених податків в сумі 10 000 євро. Ще 8 000 євро ними було отримано в якості повернення сплачених податків в посольстві Іспанії в Україні. Частину коштів, які були ними зароблені в Іспанії, вони відіслали її батькам, приблизно 1 500 євро. На даний час кошти, які були позичені нею та позивачем у її батьків їм не повернуті. Окрім того пояснила, що кошти батьків в сумі 21 000 доларів США їй та позивачу були передані в кабінеті нотаріуса її батьком під час укладення договору купівлі-продажу квартири, крім них ще був присутній нотаріус та продавець квартири ОСОБА_5

Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю та недоведеністю, оскільки позивачем не вірно обраний спосіб захисту його прав. Окрім того, на придбання спірної квартири відповідач позичила кошти у своїх батьків, які не були повернуті. Будь-яких доказів того, що майно було придбано за спільні кошти подружжя позивачем не надано.

Свідок ОСОБА_6, який являється батьком відповідача, в судовому засіданні дав показання про те, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу за договором купівлі-продажу за 41 000 доларів США, одну частину коштів він та його дружина ОСОБА_2 позичили сторонам за договором позики в сумі 21 000 доларів США, іншу частину коштів в сумі 20 000 доларів США сторони заробили в Іспанії. Повністю цієї суми у нього та його дружини на момент позики не було, вони мали лише 18 000 доларів США, а 3 000 доларів США він позичив у свого товариша. Кошти передавали при оформленні договору купівлі-продажу спірної квартири в кабінеті нотаріуса, а саме після оформлення договору купівлі-продажу він передав кошти дочці, а остання написала йому розписку про те, що отримала дані кошти та зобовязується їх повернути. Під час укладення договору купівлі-продажу та передачі ним коштів в сумі 21 000 доларів США в кабінеті нотаріуса були присутні він, його дочка ОСОБА_2, зять ОСОБА_7 та продавець ОСОБА_5 Також вказав, що сторони будучи в Іспанії висилали їм кошти в загальній сумі 1 000 євро.

Свідок ОСОБА_8, яка являється матірю відповідача, в судовому засіданні показала, що 10 квітня 2014 року вона та її чоловік ОСОБА_6 позичили сторонам кошти в сумі 21 000 доларів США на купівлю спірної квартири. Кошти в сумі 18 000 доларів США знаходилися у них вдома готівкою, ще 3 000 доларів США її чоловік зранку того ж дня позичив у товариша. Кошти були передані в кабінеті у нотаріуса під час укладення договору купівлі-продажу квартири, вони присутня при укладенні договору не була, кошти передав її чоловік дочці, про що остання написала розписку. Також вказала, що сторони по справі працювали в Іспанії з 2010 року по травень-червень 2013 року. Під час перебування за кордоном вони пересилали їй та чоловіку ОСОБА_6 кошти в сумі чи 1 600 євро, чи 2 300 євро, які по приїзду у них забрали.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що з 04 серпня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, який розірвано 03 грудня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 03 грудня 2016 року, серії І-ГЮ №044348 (а.с.4).

Під час перебування у шлюбі 10 квітня 2014 року відповідачем за договором купівлі-продажу було придбано квартиру №31, що знаходиться в будинку №4, розташованому по вул. Буковинській в м. Рівне. Продаж квартири за домовленістю сторін був вчинений за 372 329 гривень, які були одержані продавцями від покупця ОСОБА_9 до підписання цього договору, а саме продавець ОСОБА_5 отримала 100 000 гривень 00 копійок 01 квітня 2014 року, та 123 329 гривень 00 копійок отримала 09 квітня 2014 року, продавець ОСОБА_10 та продавець ОСОБА_11 отримали 149 000 гривень 00 копійок 10 квітня 2014 року до підписання цього договору (а.с.7).

Відповідно до частин першої та другої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України якщо дружина та чоловіка не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічне за змістом законодавче положення закріплено у частині першій статті 70 СК України.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, що міститься у постанові від 01 липня 2015 року, винесеній за результатами розгляду справи №6-612цс15, для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судом встановлено, що спірна квартира була набута за спільні кошти позивача та відповідача, що безпосередньо випливає з показань відповідача, допитаної в якості свідка в судовому засіданні, та показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8

Враховуючи те, що нерухоме майно, яке є предметом позову, набуте сторонами під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, при цьому поділ майна за взаємною згодою ними не здійснено, суд приходить до висновку, що це майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Суд враховує, що позивачем не ставиться питання про виділення йому нерухомого майна, набутого за час перебування у шлюбі з відповідачем, чи отримання грошової компенсації за свою частку, відповідно за кожною зі сторін у справі необхідно визнати право власності на 1/2 ідеальну частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

Разом з тим, враховуючи відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач заявляє вимогу про визнання лише за ним права власності на 1/2 ідеальну частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, відповідно суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, в межах позовних вимог, приходить до висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 ідеальну частку квартири та залишає майно у спільній частковій власності сторін.

Щодо позовної вимоги про припинення права спільної сумісної власності, то відповідно до ч.3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За вказаних обставин, вимога позивача про припинення права спільної сумісної власності є безпідставною, оскільки, враховуючи приписи ч.3 ст.372 ЦК України, право спільної сумісної власності припиняється автоматично після визначення часток власників у спірному майні.

Доводи представника відповідача про те, що позивачем не вірно обраний спосіб захисту його прав на увагу не заслуговують, оскільки відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Спірне майно, а саме: квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2, виключає можливість її реального поділу між сторонами, грошова компенсація вартості вказаної квартири ніким із сторін на депозитний рахунок суду не вносилася, згоди на отримання грошової компенсації жодна із сторін не надавала, тому зазначене майно підлягає залишенню у спільній частковій власності сторін, з визнанням за позивачем, враховуючи межі заявлених позовних вимог, права власності на 1/2 частку зазначеного майна, без реального поділу.

Посилання представника відповідача на те, що в матеріалах справи відсутній висновок експерта про неподільність спірного нерухомого майна суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до ч.1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Встановлення факту того, що трикімнатна квартира, яка розташована в багатоквартирному будинку є неподільною річчю, зокрема в ній не можливо виділити кожній із сторін відокремлену частину квартири із самостійним виходом, спеціальних знань не потребує.

Таким чином, обраний позивачем конкретний спосіб захисту його прав, а саме визнання за ним права власності на ідеальну частку спірного нерухомого майна в порядку поділу майна подружжя передбачений чинним законодавством України та забезпечить відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати у розмірі 4 800 грн.

Керуючись ст.ст. 60, 69-71 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 196, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати у розмірі 4 800 (чотири тисячі вісімсот) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Рівненський міський суд в Апеляційний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду складено 12 червня 2017 року.

Суддя О.О. Першко