Провадження № 2/522/2513/17
Приморський районний суд м. Одеси
у складі: головуючого судді Домусчі Л.В.
при секретарі Шевчик В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Одеська міська рада, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності,-
Позивач 24.11.2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Одеська міська рада, ОСОБА_3, яким просив: витребувати майно з чужого незаконного володіння та скасувати реєстрацію права власності.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача відзначив, що нежитлові підвальні приміщення загальною площею 82,4 кв.м. розташовані за адресою м. Одеса, вул.. Князівська 17 належать на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси на підставі постанови КМУ від 05.11.1991 р. «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та за рішенням Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25.11.1991 р. № 266-XXI, рішенням Виконавчого комітету ОМР № 586 від 30.09.2004 року «Про реєстрацію обєктів комунальної власності м. Одеси» було вирішено питання щодо проведення технічної інвентаризації і реєстрації нежитлового фонду комунальної власності за Одеською міською радою. Так, згідно Додатку до рішення був затверджений «Перелік обєктів нежитлового фонду комунальної власності», що підлягають передачі до комунальної власності територіальної громади міста Одеси. Нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 82, 4 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса. вул. Князівська 17 увійшли до Переліку та були передані до комунальної власності.
В судове засідання не зявився представник позивача, проте надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі.
Відповідачі та треті особи в судове засідання не зявились, хоча були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Суд дослідивши матеріали справи вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що майно, яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Князівська, 17 на праві комунальної власності належить територіальній громаді м. Одеси на підставі постанови КМУ від 05.11.1991 р. «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та у рішенні Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25.11.1991 р. № 266-XXI, рішенням Виконавчого комітету ОМР № 586 від 30.09.2004 року «Про реєстрацію обєктів комунальної власності м. Одеси», свідоцтва про право власності виконавчого комітету Одеської міської ради від 10 серпня 2006 р. серії ЯЯЯ № 985299.
Судом встановлено, що право комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на нежитлові приміщення підвалу загальною площею 82, 4 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Князівська, 17, підтверджується свідоцтвом про право власності виконавчого комітету Одеської міської ради від 10 серпня 2006 р. серії ЯЯЯ № 985299, зареєстрованим в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.06.2009 р., реєстраційний номер 27425607. (а.с.16), що підтверджується витягом від 01.06.2009р.
Згідно копії технічного паспорту від 12.04.2006р. (а.с.19-20) виданого на Одеську міську раду вбачається, що нежитлове приміщення підвал має заг. пл.. 82,4 кв.м.
Спірне приміщення знаходилося у комунальній власності територіальної громади м. Одеси та в управлінні Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент комунальної власності), який уповноважений був управляти даним майном і був Орендодавцем вищевказаних приміщень.
Зазначені приміщення підвалу знаходились в оренді відповідно до укладеного між Представництвом по управлінню комунальною власністю міської ради та колективного підприємства «Гігієна» договору оренди нежитлового приміщення № 55/31 від 13 липня 2004 року, згідно якого Орендар приймає у строкове платне користування приміщення підвалу, загальною площею 82, 4 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Князівська, 17.
08.08.2016 року на адресу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшла заява на міського голову від мешканці будинку ОСОБА_4 та інших про те, що нежитлове приміщення, що належить територіальній громаді міста Одеса та знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Князівська, 17, були захоплені третіми особами, які представились працівниками ЖЕКу та самовільно виламали двері, аргументуючи тим, що тепер це внутрішньо-дворовий туалет та має нового власника.(а.с.24).
Згідно акту обстеження від 31.08.2016р. ст.. інспектором Чураковим А.В. підвального приміщення встановлено, що невідомі люди закрили загальний вхід в підвал будинку.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 70023402 від 07.10.2016 року зазначений обєкт первинно вибув з власності територіальної громади міста Одеси на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеса (без номеру) від 23.10.2004 року.
Згідно даного рішення суд визнав право власності на нежиле приміщення, загальною площею 87,0 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Кнізівська 17 за ОСОБА_3. Дане приміщення вона начебто тримала за договором купівлі-продажу на товарній біржі, укладений з ОСОБА_5. ОСОБА_3 аргументовала неможливість оформлення даного правочину нотаріально через те, що відповідач знаходиться за кордоном і місцезнаходження його невідоме.
Проте з матеріалів справи судом встановлено, рішення Приморського районного суду м. Одеса (без номеру) від 23.10.2004 року, на підставі якого відбулася реєстрація спірного обєкту за відповідачами, ніколи Приморським районним судом міста Одеси не приймалось, в підтвердження чого в матеріалах справи надана суду відповідний лист за підписом голови суду від 30.01.2017 року.
В ході проведення інвентаризації обєктів комунальної власності Департаменту стало відомо, що на теперішній час нежитлові приміщення підвалу, площею 87,0 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Князівська, 17 зареєстровані за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності на підставі договору дарування № 538 від 27.07.2016 року. Зміна площі пояснюється можливою реконструкцією приміщень внаслідок якої приміщення збільшилось у площі.
Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності порядку та умов приватизації обєктів права комунальної власності; вирішення про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до обєктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу, якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію обєктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.
Відповідно до постанови ВСУ від 17.12.2014 р. згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.
Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Враховуючи те, що первинно вказане приміщення вибуло з володіння територіальної громади згідно рішення Приморського суду міста Одеси від 23.10.2004 року, яке не існує, таким чином судом встановлено, що ОСОБА_3 не мала право дарувати майно, тобто майно вибуло поза волею його власника і це є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.
Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у разі, якщо майно вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику у справах про захисту права власності та інших речових прав»:
Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.
У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).
Відповідно до аналізу Верховного Суду України практики застосування ст. 16 ЦК України, у речово-правових відносинах не застосовуються способи захисту прав, установлені для зобовязальних правовідносин. У речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. У разі якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, власник майна може предявити позов про визнання його права власності відповідно до ст. 392 ЦК (постанова Верховного Суду України від 07.11.2012 року у справі № 6-107цс12).
У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Власник може захистити порушене право із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК, у тому числі у випадках, зазначених у ст. 388 ЦК, за позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння. У разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (ч. 2 ст. 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. У звязку з викладеним також підлягають задоволенню вимоги позивача щодо скасування записів про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та про стягнення судового збору в рівних частках з кожного.
Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West AllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Керуючись ст. 143, 145 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 203, 215, 316, 317, 319, 321, 327, 328, 386, 387, 388, 391, ЦК України, ст.ст. 3, 10,11 ,15, 60,61, 169, 179, 208, 212-215, 218 ЦПК України суд, -
Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Одеська міська рада, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності задовольнити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.
Суддя Домусчі Л.В.