РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10631/16-ц

пр. № 2/759/775/17

13 червня 2017 року Святошинський районний суд м.Києва в складі :

головуючого судді П'ятничук І.В.,

при секретарі Немировській А.М.,

з участю адвоката Завірюхи Н.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_2, ОСОБА_3

до

ОСОБА_4

про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 та з урахуванням збільшених позовних вимог просили суд постановити рішення, яким визначити їм додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_5, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 27.07.2016 р. ОСОБА_4 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 р. ОСОБА_5.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі вказують на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 р. не залишивши заповіту померла ОСОБА_6, їх рідна тітка, після смерті тітки залишилось спадкове майно-будинок по АДРЕСА_1. Спадкоємцем померлої за законом був її син ОСОБА_5 який був зареєстрований та проживав разом з матір'ю в вказаному будинку і фактично прийняв спадщину. В подальшому ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_5 помер не встигнувши отримати свідоцтво про прийняття спадщини за законом. Спадкоємцями ОСОБА_5 за законом, є його двоюрідні сестри, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Однак, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на майно- АДРЕСА_1 їм, позивачам, стало відомо тільки на даний час, оскільки після смерті ОСОБА_5, їх сестра - відповідачка, ввела їх в оману вказавши на те, що будинок по АДРЕСА_1 було подаровано на її ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ще при житті. Як вказують позивачі, вони будучи юридично необізнаними та в повні мірі довіряючи відповідачці не перевірили її слів і тому не звернулись своєчасно до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. А звернувшись в 2016 р. дізнались що з заявою про прийняття спадщини звернулась лише їх сестра ОСОБА_4 і їй було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, враховуючи наведене просили визнати свідоцтво про право на спадщину за законом видане 27.07.2016 р. ОСОБА_4 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 р. ОСОБА_5 недійсним. Посилаючись на ст.ст. 1266, 1268, 1270, 1272 ЦК України, п.24 ППВСУ №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», просили заявлені вимоги задовольнити.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити, вказуючи на обставини справи викладені в позовні заяві, вказували суду на те, що відповідачка ОСОБА_4 є їх рідною сестрою, і ще до смерті ОСОБА_5, відповідачка їм говорила про те, що їх тітка ОСОБА_6 і її син ОСОБА_5 подарували ї належні їм частини будинку АДРЕСА_1 і враховуючи те, що вона в даному будинку вела себе як господиня вони цілком вірили в це, оскільки після смерті ОСОБА_5 відповідач вселила в даний будинок квартирантів, а потім в будинку почала мешкати донька відповідачки з сім'єю, вказували, що дійсно дій щодо утримання вказаного будинку і прибудинкової території вони не вчиняли тому що були впевнені що будинок є власністю відповідачки. І тільки декілька років тому вони дізнались що сестра їх ввела в оману.

Представник позивачів Завірюха Н.С. в судовому засіданні підтримала заявлені позивачами вимоги та просила їх задовольнити вказуючи на те, що причини з яких позивачами пропущено строк подання заяви про прийняття спадщини є поважними і тому у суду є всі підстави для визначення позивачам додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Також зазначала, що відповідачкою одержано свідоцтво про прийняття спадщини в 2016 р. вже після звернення позивачів з заявами про прийняття спадщини, що є порушенням, тому вказане свідоцтво слід визнати недійсним.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду своїх представників, тому суд вважає, можливим розгляд справи в її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечувала та просила в їх задоволенні відмовити вказуючи суду на обставини викладені в письмових запереченнях щодо заявлених вимог.

Представник відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечувала, вказувала що вона є донькою відповідачки і може стверджувати, що відповідач жодним чином не вводила позивачів в оману, не чинила жодних перешкод щодо подання ними заяви про прийняття спадщини, позивачі проживають поряд з спадковим будинком і самі не вчинили жодних дій щодо спадкування майна після померлих ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Суд, вислухавши пояснення позивачів, представників позивачів, відповідача, пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України)

При цьому саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України)

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 р., померла була сестрою ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 р., померлий є батьком ОСОБА_2 ( дошлюбне прізвище ОСОБА_11) яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_7 р., ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_11) яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 р. та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_11) яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5-6, 8, 9, 10-11, 13, 14, 15, 17, 80-81, 84, 93).

Як вбачається з матеріалів справи, будинок АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.1997 р. після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 р. успадковано по ? частині дружиною ОСОБА_6 та сином ОСОБА_5 (а.с. 95-98).

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, батьками якого були ОСОБА_6 та ОСОБА_12 своєчасно 22 квітня 2005 р. звернувся до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_6 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 р. (а.с. 78), однак свідоцтво про прийняття спадщини за законом останньому видане не було, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_5 помер (а.с. 72).

Після смерті ОСОБА_5 до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після останнього звернулась 07 квітня 2006 р. ОСОБА_4 ( а.с. 56) Відповідно до поданої заяви, 27 липня 2016 р. ОСОБА_4 видане свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1 ( а.с. 154).

Як вбачається з матеріалів справи, державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори 13 квітня 2016 р. ОСОБА_2 видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у видачі свідоцтва про прийняття спадщини після померлого двоюрідного брата ОСОБА_5 в зв'язку з тим, що заявницею пропущено шестимісячний термін для прийняття спадщини (а.с. 7).

ОСОБА_13 державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори 13 квітня 2016 р. останній видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у видачі свідоцтва про прийняття спадщини після померлого двоюрідного брата ОСОБА_5 в зв'язку з тим, що заявницею пропущено шестимісячний термін для прийняття спадщини (а.с. 12).

Допитані судом в якості свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вказували суду на те, ОСОБА_10, що вона знає і позивачів і відповідачку, знає, що ОСОБА_3 доглядала свою тітку ОСОБА_6 років 10-13 тому, коли ОСОБА_6 померла то в будинку де вона проживала залишився проживати її син ОСОБА_5, а коли і останній помер то відповідачка вселила в будинок квартирантів, а зараз в будинку проживає донька відповідачки з родиною, вказувала, що ще при житті родини ОСОБА_5 вона бувала в будинку і допомагала позивачам обробляти город біля будинку, але після смерті ОСОБА_5 в будинку не бувала, город не обробляла. Вказувала, що зі слів позивачів їй відомо, що відповідачка говорила позивачам про те, що спірний будинок подарований їй ще при житті родиною ОСОБА_5, особисто вона цієї розмови не чула і знає про неї лише зі слів.

Свідок ОСОБА_9 вказувала суду на те, що знає позивачів, самих ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не знала, вказувала, що знає про те, що будинок по АДРЕСА_1 подаровано відповідачці їй відомо зі слів позивачів, на сімейних святах вона неодноразово чула розмови між позивачами про це, однак сама свідком того що цю інформацію повідомляла позивачам відповідачка вона не була.

Таким чином, в судовому засіданні не здобуто жодних доказів на підтвердження тверджень позивачів щодо введення їх в оману відповідачкою відносно факту дарування останній будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Крім того ні в матеріалах справи, ні в судовому засіданні позивачі та їх представник не зазначили про існування жодного доказу, який можна було б оцінити на предмет наявності поважності причин пропуску такого майже 10-річного строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживає постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом ч.1 ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, що встановлений ст.1270 ЦК України не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити спадкоємцеві додатковий строк для прийняття спадщини лише в тому випадку, коли такий строк пропущено з поважних причин.

Обов'язок доведення поважності пропуску строку для прийняття спадщини покладається на спадкоємця.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи спір про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року (справа № 6-1486цс15) викладено наступну правову позицію.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви, і ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Зазначені позивачем підстави, наведені судом вище, не є такими, які можуть вважатися труднощами в написанні відповідної заяви і прийнятті спадщини.

Інших об'єктивних, непереборних, істотних підстав на вчинення дій щодо прийняття спадщини не зазначено.

Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, а тому в задоволенні позову щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини слід відмовити.

Щодо вимог позивачів в яких останні просять визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 27.07.2016 р. ОСОБА_4 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 р. ОСОБА_5 слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Спадкування за законом виникає у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини (ч. 2 ст. 1223 ЦК України ).

Відповідно до ст. 69 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Згідно з п.п. 4.15. п. 4 Глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно з п. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно п. 27 ПВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до вище наведених норм закону, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано судом недійсним у разі порушення норм спадкового права, однак, в даному випадку судом жодним чином не встановлено порушення норм спадкового права при видачі 27.07.2016 р. ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 р. ОСОБА_5, а тому в задоволенні позовних вимогі в цій частині слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 10-11, 57-59, 60-61, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя