Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова Ольга Василівна, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладений 29 березня 2012 року між нею як дарувальником та відповідачем як обдарованою.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що оспорюваний договір дарування не відповідав її внутрішній волі, відповідач ввела її в оману оскільки, при його укладенні, вона не мала на меті відчужувати своє єдине житло і вважала, що укладає договір довічного утримання. На підставі ст. ст. 229, 230 ЦК України позивач просила суд задовольнити позов.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Апеляційним судом справа розглядалася неодноразово. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 рокузалишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 29 березня 2012 року між сторонами було укладено договір дарування Ѕ частини квартири, згідно умов якого позивач ОСОБА_6 подарувала відповідачеві ОСОБА_7 належну їй на праві приватної власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання вказаного договору дарування недійсним, суди виходили із того, що, підписуючи оспорюваний правочин, ОСОБА_6 правильно сприймала правову природу договору дарування та його наслідки , оскільки достовірно встановлено, що позивач особисто приймала в дар нерухоме майно, а також неодноразово відчужувала його шляхом укладення договорів дарування, що свідчить про її обізнаність щодо наслідків укладеного правочину. Медичні довідки про захворювання очей позивача датовані листопадом-груднем 2014 року, а оспорюваний правочин укладено 29 березня 2012 року; на час підписання оспорюваного правочину ОСОБА_6 окрім пенсії отримувала також і заробітну плату, що вказує на відсутність підстав вважати, що вона на момент підписання оспорюваного правочину потребувала матеріальної допомоги. Та обставина, що ОСОБА_6 є інвалідом ІІ групи також не свідчить про потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі, оскільки другу групу інвалідності позивачу було встановлено ще 01 серпня 1992 року, а інші медичні документи датовані 1986 та 1989 роками. При цьому вказані документи не містять посилань на потребу позивача у сторонньому догляді та допомозі. Зазначаючи про те, що відповідач ввела її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, позивач будь-яких доказів зазначеному не надала, в чому полягав факт омани, який призвів до підписання нею саме договору дарування, не вказала.

Із такими висновками судів погодитися не можна.

За вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

На виконання цих обов'язків суд має з'ясувати у позивача предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). У відповідача суд з'ясовує суть та характер заперечення проти позову й на підставі з'ясованого визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору (предмет доказування).

Оспорюючи договір дарування від 29 березня 2012 року, ОСОБА_6 зазначала, що на момент укладення спірного договору їй було 73 роки, вона є інвалідом ІІ групи внаслідок перенесеного нею ішемічного інсульту у правій гемісфері у вигляді лівосторонньої пірамідної недостатності. Вона потребує постійного лікування для підтримки організму, до того ж вона страждає катарактою і потребує негайної операції. Вона опинилась у скрутному становищі. Скориставшись цим, відповідач ввійшла в довіру, обіцяла її доглядати і надавати необхідні їй кошти, і тому вона переоформила на неї своє єдине житло. Переписувала квартиру тільки на умові, що відповідач буде надавати їй допомогу. Посилалася на те, що відповідач ввела її в оману при укладенні оспорюваного договору.

Згідно з ч. ч. 1- 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені ст. ст. 229, 230 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором, продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-372цс16 від 27 квітня 2016 року, № 6-93цс16 від 16 березня 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

За ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. За таких обставин особа, яка діяла під впливом обману, має довести наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, та сам факт обману.

Таким чином, наведені ОСОБА_6 підстави позову про вчинення нею договору дарування частки квартири одночасно внаслідок помилки та під впливом обману є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не з'ясував, якою була дійсна воля ОСОБА_6 як власника Ѕ частки квартири АДРЕСА_1у момент укладення оспорюваного договору, та які саме обставини: власна помилка щодо правової природи й змісту правочину чи умисел обдарованої у введенні її в оману щодо істотних умов вчиненого правочину зумовили укладення позивачем договору дарування від 29 березня 2012 року; підстав позову не уточнив.

На допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права апеляційний суд уваги не звернув.

З урахуванням викладеного, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першоїінстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик