Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/2749/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 червня 2017 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житлом, зобов'язання вчинити дії щодо зняття з реєстрації малолітньої доньки, треті особи - виконавчий комітет Полтавської міської ради (Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб), виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради як орган опіки та піклування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 04 травня 2017 року звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3, який уточнив в поданій до суду 06 червня 2017 року та 16 червня 2017 року заяві.

Посилався на те, що з відповідачем ОСОБА_3 знаходиться в зареєстрованому шлюбі, мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказував, що з листопада 2015 року стосунки фактично припинені, донька весь цей час проживає з матір'ю. Вважає, що факт перебування в шлюбі є недоречним, збереження шлюбу є неможливим.

Також посилався на те, що малолітня донька ОСОБА_4, 2013 року народження, зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1, співвласником якої він є, але фактично там не проживає.

Вважає, що реєстрація малолітньої дитини разом з ним порушує його конституційні права на вільний вибір місця проживання.

В поданих до суду позовних заявах враховуючи доповнення від 16 червня 2017 року, просив суд розірвати зареєстрований між ним та відповідачем ОСОБА_3 шлюб, визнати ОСОБА_4, 2013 року народження, такою, що втратила право користування жилим приміщенням в АДРЕСА_1. Також просив зобов'язати ОСОБА_3 вжити заходів щодо зняття з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 малолітньої ОСОБА_4 з одночасною реєстрацією місця проживання дитини за місцем реєстрації відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник повністю підтримали подану до суду позовну заяву, враховуючи всі вимоги, які були викладені в заяві від 16 червня 2017 року.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечувала щодо розірвання шлюбу, пояснивши, що також вважає неможливим збереження сім'ї. Щодо задоволення решти позовних вимог заперечувала та пояснила, що малолітня ОСОБА_4, 2013 року народження, дійсно постійно проживає разом з нею за адресою АДРЕСА_2, але зареєструвати постійне місце проживання дитини за вказаною адресою не може у зв'язку з відсутністю відповідної згоди власника житла.

Треті особи в судове засідання своїх представників не направили, звернувшись до суду з заявами про розгляд справи без їх участі.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 02 серпня 2013 року перебувають в зареєстрованому шлюбі.

Сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Аналіз статті 111 СК України дає підстави вважати, що закріплена у статті норма є диспозитивною. Суд може вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства.

Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Суд, враховуючи надані сторонами по справі в судовому засіданні пояснення, приходить до висновку, що збереження шлюбу між сторонами на паритетних засадах неможливе, вжиття судом заходів щодо примирення буде суперечити інтересам сторін та моральним засадам суспільства.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, тому шлюб необхідно розірвати.

З цих підстав суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи решту позовних вимог ОСОБА_1 суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання (Правовий висновок у справі N 6-1793цс15).

Статтею 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Як встановлено судом, сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3, будучи батьками малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у встановленому законом порядку 21 вересня 2013 року зареєстрували місце проживання дитини за адресою АДРЕСА_1, яка є зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця реєстрації батька дитини.

Правомірність реєстрації малолітньої дитини за вказаною адресою не оспорюється сторонами по справі та знаходиться поза межами предмета судового розгляду.

Також судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла 12 січня 1994 року, на праві приватної спільної сумісної власності належить ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_1. Право власності зареєстровано в органах бюро технічної інвентаризації, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідна інформація відсутня.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням у разі не тільки її відсутності понад рік, але така відсутність має мати місце саме без поважних причин, а також за умови, що інше не встановлено законом, або домовленістю із власником.

Як встановлено судом та не заперечувалося відповідачем ОСОБА_3, малолітня ОСОБА_4, 2013 року народження, в АДРЕСА_1 фактично не проживає, місцем її фактичного проживання є місце проживання матері ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2.

Разом з тим, зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача ОСОБА_1, який є батьком малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є квартира АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_4, 2013 року народження, є донькою ОСОБА_1, станом на час вирішення справи не досягла 10 років, відповідно до норм ч. 1 ст. 405 ЦК України, ст. 29 ЦК України вона має в силу закону право на користування жилим приміщенням в АДРЕСА_1.

Так як право батька дитини ОСОБА_1 на користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 ніким не оспорюється, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання малолітньої ОСОБА_4, 2013 року народження, такою, що втратила право користування жилим приміщенням в порядку ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки її право на користування даним житлом встановлено законом.

Окрім того, звертаючись до суду з відповідним позовом та обґрунтовуючи його зокрема, і нормами ч. 2 ст. 405 ЦК України, позивачем ОСОБА_1 не враховано, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю чотирьох осіб.

Згідно з нормами ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Співвласники спірної квартири ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з позовними вимогами до суду щодо визнання малолітньої ОСОБА_4, 2013 року народження, такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі не зверталися, натомість, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 визнавав право малолітньої дитини на користування жилим приміщенням в квартирі, співвласником якої він є.

У зв'язку відсутністю правових підстав для визнання малолітньої ОСОБА_4, 2013 року народження, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, вимоги щодо зобов'язання вжити заходів для зняття її з реєстрації за вказаною адресою також не підлягають задоволенню.

Окрім того, звертаючись до суду з позовними вимогами про зобов'язання ОСОБА_3 вжити заходів щодо знаття дитини з реєстрації з одночасною реєстрацією за іншою адресою, позивачем ОСОБА_1 не враховано, що згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації. При цьому зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Отже, в силу норм Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідні дії щодо реєстрації малолітньої дитини або зняття з реєстрації можуть бути здійснені одним із батьків виключно за наявності згоди іншого.

Посилання позивача ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог на ст. ст. 321, 391 ЦК України є необґрунтованим, оскільки жодна із наведених норм матеріального права не містить правових підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Твердження позивача в поданій до суду позовній заяві про те, що реєстрація малолітньої дитини разом з ним порушує його конституційне право на вільний вибір місця проживання не заслуговує на увагу.

Реєстрація малолітньої дитини разом з батьком жодним чином не обмежує право ОСОБА_1 на зміну місця свого проживання, в той же час згідно із ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як встановлено судом, позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду було сплачено суму судового збору в розмірі 1280 грн. за дві вимоги немайнового характеру.

Окрім того, в даній справі позивачем в судовому засідання 16 червня 2017 року заявлено третю вимогу немайнового характеру, але судовий збір сплачено не було.

Всього за розгляд судом позовних вимог ОСОБА_1 підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1920 грн. (640 грн. х3), сума недоплаченого судового збору складає 640 грн.

У зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог понесені позивачем судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог про розірвання шлюбу підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 в сумі 640 грн.

В решті понесені позивачем судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України не підлягають йому відшкодуванню.

Окрім того, оскільки позивачем при звернення до суду не в повному обсязі було сплачено судовий збір, з урахуванням положень ст. 88 ЦПК України за результатами вирішення спору слід стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь держави додатково судовий збір в розмірі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 110, 112 СК України, ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований 02 серпня 2013 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Полтава Полтавського міськрайонного управління юстиції між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, актовий запис № 121 - розірвати.

Прізвища після розірвання шлюбу: чоловіка - ОСОБА_1, жінки - ОСОБА_3.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 640 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий /підпис/ Н.Л.Яковенко

Суддя Н.Л.Яковенко

16.06.2017