У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 20 травня 2014 року він уклав з ОСОБА_5 договір позики, за яким передав у позику відповідачеві 342 тис. дол. США, що еквівалентно 4 104 000 грн на строк до 24 травня 2014 року. Позичальник у повному обсязі не виконав своїх зобов'язань за договором, а лише в рахунок боргу уклав з позивачем договір про відчуження корпоративних прав UBK Markets limited, а саме передав у власність позивача акції компанії вартістю 280 тис. дол. США. Інших дій щодо погашення боргу позивач не здійснив.

На підставі вищевказаного, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь: суму залишку боргу 62 тис. дол. США, що еквівалентно 1 550 000 грн; пеню у розмірі 2 тис. грн за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення виконання зобов'язання - 1 088 000 грн; штраф в сумі 40 тис. грн; судовий збір в сумі 6 090 грн.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики у розмірі 2 678 000 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 травня 2014 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5 договір позики, за яким позивач передав у позику відповідачеві 342 тис. дол. США, що дорівнювалось еквіваленту 4 104 000 грн. Згідно договору позики, відповідач зобов'язався повернути позивачеві суму позики не пізніше 24 травня 2014 року.

Указаний договір був нотаріально посвідчений 20 травня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н.А., зареєстровано в реєстрі за № 932.

Позичальник не виконав свої зобов'язання у встановлений договором строк.

16 липня 2014 року у рахунок погашення боргу за вищевказаним договором позики відповідач уклав з позивачем договір про відчуження корпоративних прав UBK Markets Limited, відповідно до якого передав у власність позивача акції компанії вартістю 280 тис. дол. США.

Частина боргу у розмірі 62 тис. дол. США відповідачем не погашена.

Пунктом 6 договору позики передбачено, що за прострочення виконання своїх зобов'язань позичальник повинен сплатити на користь позикодавця пеню у розмірі 2 тис. грн за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення виконання зобов'язання та штраф в сумі 40 тис. грн.

Період прострочення зобов'язання, за який позивач просить стягнути пеню, становить 554 дні, з 24 травня 2014 року по 24 травня 2015 року, сума пені, яка підлягає стягненню становить 1 088 000 грн.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики, який утворився у зв'язку з невиконанням позичальником належним чином взятих за договором зобов'язань.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суди позбавили заявника можливості приймати участь у слуханні даної справи є безпідставними, оскільки, я вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_5 в судові засідання по справі не з'являвся, хоча про час розгляду справи належним чином повідомлявся.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що представник відповідача у процесі розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій заявляв про застосування спеціального строку позовної давності щодо стягнення пені, штрафу є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи указані заяви відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що договір позики від 20 травня 2014 року підписаний відповідачем під впливом фізичного та психічного примусу позивача не заслуговують на увагу суду, оскільки дійсність указаного договору відповідачем не оскаржувалась, а в силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко