АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/90/17 Номер провадження 22-ц/786/1488/17Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Дорош А.І.

Суддів: Карпушина Г.Л., Кузнєцової О.Ю.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

за участю

представника відповідача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2, ОСОБА_4

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Дорош А.І.,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 03.01.2014 року ОСОБА_3 запропонувала йому придбати у неї нову побутову техніку на загальну суму 10 600 грн. В той же день він передав зазначену суму коштів, на підтвердження чого вона передала йому відповідну розписку. Також 08.01.2014 року з метою забезпечення техніки трирічною гарантією через платіжний термінал TS207133 у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» на вул. Межигірській, 17 в м. Києві він сплатив ОСОБА_3 на її картковий рахунок НОМЕР_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 700 грн. Незважаючи на здійснену попередню оплату в загальному розмірі 11600 грн. побутова техніка так і не була йому передана. Тому, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 56 619,79 грн. з яких: 11 300 грн. основна сума боргу, 1004 грн.- 3 % річних за період прострочення, 11 173,93 грн.- інфляційне збільшення суми боргу, 6 001,31 грн. - проценти за користування грошовими коштами, 27 140,55 грн. - збитки.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість в сумі 11 300 грн., 640 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2, який, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про їх задоволення.

Апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно розписки від 03.01.2014 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 в рахунок придбання ним побутової техніки кошти в сумі 10 600 грн., тобто між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виникли зобов»язання (а.с.7).

Крім того, позивач перерахував на картку ОСОБА_3 700 грн., що підтверджується копією квитанції (а.с.8).

Відповідач належним чином не виконала умови договору.

14.04.2014 року до прокуратури Полтавської області надійшла заява ОСОБА_3 про те, що невідома особа, яка представилась ОСОБА_6, в період часу з 03.01.2014 року по 08.01.2014 року під приводом продажу побутової техніки через ОСОБА_3 заволоділа грошовими коштами ряду осіб на загальну суму 155000 грн. (а.с. 66-74).

Згідно постанови від 19.10.2015 року слідчого Октябрського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області закрите кримінальне провадження за ознаками злочинів передбачених ч.3 ст.190 КК України, ч.2 ст.190,ч.1 ст.190 КК України за відсутністю ознак складу злочину. Із постанови вбачається, що між ОСОБА_3 та особами, які звернулись із заявами про злочин, в тому числі ОСОБА_4, склались цивільно - правові відносини. Особу, яка назвалась ОСОБА_6 встановити не вдалося (а.с. 85-90).

Задовольняючи позов частково, місцевий суд виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові суми 10 600 грн. та 700 грн., всього 11 300 грн., оскільки відповідач визнала факт отримання грошей від позивача, які передавала ОСОБА_6 для придбання техніки, але ні грошей, ні техніки ОСОБА_6 не повернув, тому місцевий суд з посиланням на вимоги ст. 1046,1049 ЦК України прийшов до висновку про повне задоволення вимог в цій частині. В іншій частині позову про стягнення 45 319,79 грн. відмовлено з тих підстав, що зобов»язання відповідачем не виконано, оскільки за заявою відповідача проводилося досудове слідство Октябрським РВ ПМУ УМВС.

Проте, з такими висновками місцевого суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно розписки від 03.01.2014 р. ОСОБА_3 взяла у ОСОБА_4 10 600 грн. в рахунок придбання ним побутової техніки (а.с 7).

У заяві від 14.04.2014 р. на ім»я прокурора Полтавської області Гришко О.О. вказала, що 03.01.2014 р. вона прийшла на зустріч з подругою ОСОБА_7, де «ОСОБА_7 з чоловіком передали гроші в сумі 10 600 грн, про що вона їм написала розписку на їх прохання». Після цього, вона за вказівкою ОСОБА_6 отримані гроші поклала в одяг, також поклала туди книжку і все спакувала в пакет та передала водієм маршрутного таксі дані гроші з пакунком до м. Харків, де повинен був забрати ОСОБА_6 «Трохи пізніше на її картку надійшли гроші в сумі 700 грн., які вона зняла в банкоматі та використала на власні потреби (придбала продукти харчування для себе, корм для собак), згодом у телефонній розмові вона дізналася, що ці гроші були перераховані ОСОБА_4, не ОСОБА_6 (а.с. 69-70).

Із постанови про закриття кримінального провадження від 19.10.2015 р. вбачається, що 17.01.2014 р. до Октябрського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області звернувся ОСОБА_4 з повідомленням про те, що в період часу з 0301.2014 р. по 08.01.2014 р. ОСОБА_3 разом із своїм знайомим, з корисливим спонукань, під приводом продажу побутової техніки, заволоділи його грошовими коштами, чим завдали матеріальний збиток на суму 11 300 грн. Також із постанови вбачається, що в ході досудового розслідування встановлено, що дійсно приблизно з грудня 2013 -червень 2014 р. ОСОБА_3 отримувала грошову кошти у потерпілих під видом використання їх на закупку побутової техніки. В подальшому вищевказана техніка у строки, в які обіцяла ОСОБА_3 доставити потерпіли, передана їм не була (а.с. 86).

Як вбачається із матеріалів справи, предметом даного позову є стягнення з позивача на користь відповідача переданих та не повернутих грошових коштів у розмірі 11 300,00 грн. та 1004 грн. - 3 % річних за період прострочення, 11 173,93 грн.- інфляційного збільшення суми боргу, 6 001,31 грн. - проценти за користування грошовими коштами, 27 140,55 грн. - збитків, а всього 56 619,79 грн.

У відповідності до вимог ст. 15,16 ЦК України та ст. 3,4,11 ЦПК України право на обрання способу захисту порушеного права належить позивачеві, а суд зобов»язаний розглянути справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову ( чим він обгрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК ( 1618-15 )). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, я які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК ( 1618-15 )). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Вирішуючи даний спір, в основу судового рішення місцевий суд поклав вимоги ст.ст. 1046,1049 ЦК України, які регламентують боргові зобов»язання сторін, проте, як вбачається із фактичних обставин справи, між сторонами не укладався договір позики грошових коштів, оскільки вище вказана розписка не містить зобов»язання відповідача повернути взяті грошові кошти.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 р. у справі №6-1967-15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україн є обов»язковою для судів, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що є неправильним застосування місцевим судом при вирішенні спору вимог ст.ст. 1046,1049 ЦК України, оскільки у даному випадку, виходячи з правової природи спірних правовідносин, між сторонами не виникли боргові зобов»язання.

Обгрунтовуючи позов щодо обов»язку відповідача повернути кошти, ОСОБА_4 посилався на вимоги ч. 2 ст. 693 ЦК України та ч. 1 ст.1212 ЦК України.

Згідно ч. 2. ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Колегія суддів, з урахуванням фактичних обставин справи, виходячи з правової природи спірних правовідносин, приходить до висновку про те, що спір між сторонами підлягає вирішенню саме за ч. 2. ст. 693 ЦК України, оскільки відповідач згідно розписки взяла у ОСОБА_8 гроші в рахунок придбання ним побутової техніки, отже має місце отримання відповідачем попередньої оплати товару, але товар відповідач не передав позивачу, таким чином, останній має право вимагати повернення суми попередньої оплати.

Позовні вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 11 300 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 1004 грн. - 3 % річних за період прострочення, 11 173,93 грн.- інфляційного збільшення суми боргу, 6 001,31 грн. - процентів за користування грошовими коштами, 27 140,55 грн. - збитків, то відмовляючи у їх задоволенні, місцевий суд виходив з того, що зобов»язання відповідачем не виконано, оскільки за заявою відповідача проводилося досудове слідство Октябрським РВ ПМУ УМВС.

Така підстава відмови у цій частині позову не грунтується на нормах матеріального права.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення 1004 грн. - 3 % річних за період прострочення, 11 173,93 грн.- інфляційного збільшення суми боргу, позивач посилався на ст. 625 ЦК України, частина 2 якої передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма регламентує відповідальність боржника у разі прострочення ним грошового зобов»язання. У даному випадку має місце не грошове зобов»язання, а правовідносини сторін з приводу договору купівлі-продажу товару, а тому вказана норма не може бути застосована при вирішенні спору, інші правові підстави в цій частині вимог позивач не посилався, колегія суддів в цій частині приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог за безпідставністю.

Заявляючи вимогу про стягнення 6 001,31 грн. - процентів за користування грошовими коштами, позивач посилався на вимоги ст. 536 ЦК України, яка передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Як вбачається із розписки, нею не встановлений розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.

Колегія суддів приходить до висновку про задоволення цієї вимоги, застосувавши аналогію ст. 1048 ч.1 ЦК України, яка передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідачем не спростовано розрахунок процентів за користування грошовими коштами, розмір яких складає 6 001,31 грн.

Щодо вимоги про стягнення 27 140,55 грн. збитків, то позивач обгрунтовує її тим, шо у відповідності до вимог ч. 3 ст.1212 ЦК України він має право на відшкодування шкоди, особою, яка незаконно набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи, а також вимог ст. 22 ЦК України щодо упущеної вигоди, посилаючись на те, що сума втрат в розмірі курсової різниці за період прострочення складає вказану суму збитків.

Проте, між сторонами мають місце договірні правовідносини, то вони не підпадають під дію ст. 1212 ЦК України, оскільки згідно правової позиції Верховного Суду України від 03.06.2015 р. у справі №6-100-цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україн є обов»язковою для судів, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу, оскільки системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Щодо доводів в частині упущеної вигоди, то посилання позивача про можливість придбання ним за період прострочення виконання зобов»язань відповідну суму доларів є припущенням та не може бути правовою підставою для задоволення цієї вимоги.

Доводи представника відповідача про те, що місцевий суд не дав належної оцінки самій розписці, не заслуговують на увагу, оскільки ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем не заперечувалося та не спростовано факт написання розписки. За змістом розписки відповідач «взяла у ОСОБА_4 10 600 грн. в рахунок придбання ним побутової техніки». В ході досудового розслідування ОСОБА_3 визнавала факт отримання від ОСОБА_4 грошей, за які техніка придбана не була.

Також не заслуговують на увагу доводи представника відповідача щодо незаконного та необгрунтованого стягнення з відповідача коштів у розмірі 700 грн., оскільки відповідач визнала факт надходження вказаної суми на її картковий рахунок, відповідач визнала той факт, що їх зняла в банкоматі та витратила на власні потреби.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п. 3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2, ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2017 року -скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 11 300 грн. - оплата за товар, 6 001,31 грн. - процентів за користування грошовими коштами, сплачений судовий збір - 640 грн., а всього 17 941,31 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

С У Д Д І :