Справа № 351/1356/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1039/2017
Головуючий у 1 інстанції Сегін І.Р. І. Р.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Васильковського В.А., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Шемрай Н.Б.

сторін: представника позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Снятинського районного суду від 03 квітня 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що перебуває в зареєстрованому шлюбі із відповідачкою з 05.08.2014 р. Від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає із відповідачкою. Дальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим по тій причині, що у них з відповідачкою різні погляди на життя, в результаті цього в сім'ї часто виникали сварки і скандали. Просив шлюб розірвати. Дочку залишити проживати біля відповідачки.

Рішенням Снятинського районного суду від 03 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, зареєстрований 05.08.2014 р. Снятинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, а/з № 76 - розірвано.

У задоволенні позову про визначення місця проживання дитини, відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідачка ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу у якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, вказує, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що позивач у позовній заяві просив суд розірвати шлюб між ними та залишити доньку на її вихованні. Однак суд відмовив у задоволенні позову в частині залишення дитини на її вихованні, мотивуючи це відсутністю спору.

Відповідачка вважає, що відповідно до вимог ст. 109 СК України суду слід було залишити дитину на її вихованні, так як просив про це позивач, а вона не заперечувала проти цього.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про залишення дитини на її вихованні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, вислухавши доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що між сторонами зареєстровано шлюб 05.08.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати, проте, в частині позовної вимоги про залишення дитини на проживання біля матері помилково відмовив в задоволенні позову за відсутності спору між позивачем та відповідачкою.

Рішення оскаржується тільки в частині відмови у задоволенні позову про залишення дитини на вихованні з матір'ю.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може.

У відповідності до вимог п. 4 постанови Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди згідно зі ст. 119 ЦПК повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Наприклад, у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з позовом про розірвання шлюбу. До заяви додаються: свідоцтво про реєстрацію шлюбу, копії свідоцтв про народження дітей, довідки щодо розміру заробітку та інших доходів, а також усі необхідні документи відповідно до заявлених вимог.

Разом з тим, суд першої інстанції, в порушенні зазначених вимог, розглядаючи позов про розірвання шлюбу разом із вимогою визначення місця проживання неповнолітньої дитини, не витребував у сторін копію свідоцтва про народження дитини, а ні позивачем до позовної заяви, ні відповідачем до матеріалів справи копії такого документа не долучено.

Із позовної заяви вбачається, що позивач просить залишити дитину на вихованні з матір'ю.

Як зазначено у п. 18 вищевказаної постанови, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції не врахував вік дитини та те, що сторони погодили з ким буде проживати їхня малолітня дитина.

Сторони підтверджують що у них народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 дочка ОСОБА_5, яка проживає з відповідачкою і перебуває на її вихованні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не повно досліджено обставини справи, зібраним доказам не дана належна правова оцінка, висновок про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги - залишення неповнолітньої доньки на проживання біля матері, не ґрунтується на вимогах закону.

Таким чином, розглянувши справу в межах скарги та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про залишення дитини на виховані матері слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Снятинського районного суду від 03 квітня 2017 року задовольнити.

Рішення Снятинського районного суду від 03 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про залишення дитини на вихованні матері скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 в частині залишення дитини на вихованні матері задовольнити.

Неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити на вихованні з матір'ю ОСОБА_4.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: В.М. Васильковський

Л.В. Ясеновенко