АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 654/4420/15-ц Головуючий в 1 інстанції : Охтень А.А.
Номер провадження 22ц/791/1080/17 Доповідач : Бездрабко В.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2017 року червня місяця 14 дня колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого : Бездрабко В.О.

Суддів : Кузнєцової О.А.

ОСОБА_1

Секретар : Кутузова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, діючого в інтересах ОСОБА_3, на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА :

У грудні 2015року ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 25 жовтня 2005року ОСОБА_3 уклала договір дарування, за умовами якого подарувала своїй доньці ОСОБА_4 частину земельної ділянки площею 0,0473га від належної їй ділянки, загальною площею 0,1373га, що розташована за адресою: Херсонська область, Голопристанський район, с.Залізний Порт, вул. Шкільна, буд.41.

В обґрунтування позову зазначив, що земельна ділянка, площею 0,1373га була розділена таким чином, що на переданій відповідачу в дар ділянці опинилася частина належного позивачці житлового будинку. У теперішній час відповідач чинить перешкоди у користуванні будинком та здійснює його руйнування.

Позивач вказав, що укладаючи спірну угоду, ОСОБА_3 неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки з огляду на вік, стан здоровя (інвалід 3 групи), потребу у звязку із цим у догляді та сторонній допомозі, остання вважала, що укладає договір довічного утримання.

Вважаючи право ОСОБА_3, як власника земельної ділянки, порушеним, просив на підставі ст.229 ЦК України визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0473га, кадастровий номер :02:039:0106, що розташована за адресою: Херсонська область, Голопристанський район, с.Залізний Порт, вул. Шкільна, буд.41 укладений 25 жовтня 2005року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 квітня 2017 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, сторони, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування, одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 19 вересня 1988року ОСОБА_3 придбала житловий будинок розташований в с.Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області. На момент придбання будинок був розміщений на землях радгоспу "Сонячний" (а.с. 4-6).

Відповідно до державного акту на право власності на землю від 28 серпня 2001року серії ІІІ-ХС №041873, на підставі рішення виконавчого комітету Новофедорівської сільської ради народних депутатів від 25.05.2000року № 22, ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1373га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с. 136).

25 жовтня 2005 року на підставі договору дарування ОСОБА_3 подарувала частину належної їй земельної ділянки, а ОСОБА_4 прийняла в якості дарунка ділянку площею 0,0473 га, розташовану за адресою: Херсонська область, Голопристанський район, с.Залізний Порт, вул.Шкільна, буд.41. Цей договір підписаний сторонами, нотаріально посвідчений, зареєстрований в реєстрі за № 3279 (а.с.7-8).

На підставі спірного договору дарування землі відповідачу ОСОБА_4 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку від 19.12.2005року серії ЯБ №2117499 (а.с.35).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з положеннями частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦКУ України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що, бажаючи укласти із донькою договір довічного утримання, помилково уклала договір дарування земельної ділянки, тому договір дарування від 25 жовтня 2005року підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

За положеннями частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості обєкта тощо.

Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року розяснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних та допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно мало місце і має істотне значення.

З довідки МСЕК №036420 від 21 березня 2006року встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (у віці 53 років уклала спірний договір дарування), на момент повторного огляду - 21.03.2006року має ІІ групу інвалідності безстроково, причина інвалідності інвалід дитинства (а.с.50).

Наведене свідчить, що позивач на момент укладення спірного договору хоча і мала інвалідність, проте наявність інвалідності встановлена їй із дитинства. Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 потребувала догляду й сторонньої допомоги не надано.

Також суду не надано доказів того, що станом на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 мала намір укласти договір довічного утримання та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх умов такого договору.

Позивачем не доведено, що договір укладався не без взаємних послуг, що відповідач зобовязалася забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом, які саме види догляду та допомоги були погоджені сторонами та ОСОБА_4 більш ніж протягом десяти років надавала допомогу позивачу на виконання цього договору.

За умовами оспорюваного договору сторони підтвердили дійсність намірів при його укладанні, що договорі не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину. Дарувальник стверджував, що правочин вчинено нею не під впливом обману чи помилки (п.7). Нотаріусом розяснено наслідки укладення цього договору (а.с.7-8).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування та ухвалення у справі нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, діючого в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 квітня 2017року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : В.О.Бездрабко

Судді: О.А.Кузнєцова

ОСОБА_1