Справа № 347/345/17
Провадження № 22-ц/779/1043/2017
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І. М. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

секретаря Капущак С.В.

за участю апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на рішення Косівського районного суду від 10 травня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернулась в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона проживала з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з лютого 2011 року по березень 2013 року. 09.10.2013 року вона народила дочку ОСОБА_5. Після народження дочки у них з відповідачем склалися неприязні відносини, він відмовлявся від дитини та не хотів забирати її з дитиною з пологового відділення. Запис про батька дитини був зроблений відповідно до ст.135 СК України. Згідно рішення Косівського районного суду від 16.12.2016 р. відповідача було визнано батьком дитини. На даний час ОСОБА_2 не утримує дитину та не надає матеріальної допомоги на утримання сімї. Дитина хворіє та повністю знаходиться на утриманні матері. Посилаючись на наведене, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття та аліменти в сумі 40000 грн. за період з 09.10.2013р. по 23.02.2017р., оскільки відповідач відмовлявся надавати кошти на утримання та лікування дочки протягом вказаного періоду.

Рішенням Косівського районного суду від 10 травня 2017 року позов задоволено частково.

Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 640 грн. судового збору Стягнення аліментів розпочато з 02.03.2017 року.

В решті позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

ОСОБА_2 оскаржує рішення суду в частині стягнення з нього аліментів в розмірі 1000 грн. Зокрема, зазначає, що суд не врахував наявність в нього іншої малолітньої дитини та вагітної дружини, які знаходяться на його утриманні. Він згідний сплачувати аліменти в розмірі 600 грн. Також стверджує, що суд не врахував тієї обставини, що відкрито виконавче провадження по виконавчому листу про стягнення з нього в користь позивачки судового збору в розмірі 551,20 грн. та витрат, повязаних із проведенням судової експертизи в розмірі 1350 грн. і він надав квитанцію про погашення вказаної заборгованості. Стверджує, що суд не взяв до уваги той факт, що в судовому засіданні позивачка повідомила, що вона працює. Позивачка працювала і раніше не офіційно перукарем в перукарні «Омбре» м. Косів, що стверджується фотознімками, які він долучив до матеріалів справи. Тому позивачка має дохід для утримання дитини. Також зазначає, що позивачка керувалась нормами статей 198-200 СК України, що стосується обовязку батьків утримувати повнолітню дочку, тобто неправильно застосувала норми Сімейного кодексу України. Стверджує, що суд повинен був визначити розмір аліментів у частці від доходу, оскільки він має постійну роботу і має постійний, а не мінливий дохід. Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. та ухвалити нове рішення, яким стягувати з нього аліменти в розмірі 600 грн.

ОСОБА_4 у поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд при визначенні розміру аліментів не врахував усіх обставин, а саме: стан здоровя дочки, яка хворіє, середньомісячний заробіток відповідача, який становить 10 000-15 000 грн., але цей дохід непостійний та нерегулярний, дитина знаходиться на її повному утриманні, вона отримує соціальну допомогу в розмірі 851 грн., інших доходів не має. Стверджує, що суд, всупереч ч.3 ст.267 ЦК України, безпідставно застосував позовну давність, оскільки стороною відповідача не було подано заяви про застосування строків позовної давності. На думку апелянта, суд безпідставно не взяв до уваги те, що вона не мала змоги звернутися з позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_2М до встановлення факту його батьківства, оскільки останній не визнавав себе батьком дитини.

З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення , яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання апелянт ОСОБА_4 не прибула хоча належним чином повідомлена про час і місце розгляду апеляційної скарги.

В засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_2 та його представник підтримали доводи своєї апеляційної скарги та заперечили проти задоволення скарги іншої сторони.

Вислухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Косівського районного суду від 16.12.2016 року ОСОБА_2 визнано батьком дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно копії свідоцтва про народження вбачається, що батьком дитини являється ОСОБА_2, що стверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно 02.02.2016 року відділом ДРАЦС Косівського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, де дитина значиться як ОСОБА_6.

Долучені до матеріалів справи акти обстеження матеріально-побутових умов сімї ОСОБА_4 від 23.02.2017 року та довідки, видані виконкомом Черганівської сільської ради від 15.06.2016 року та 27.02.2017 року свідчать про те, що позивачка проживає з дочкою у будинку батьків, ніде не працює, дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, знаходиться на утриманні матері.

Відповідно до інформації Косівської ЦРЛ від 09.06.2016р. вбачається, що дитина ОСОБА_5 перебуває на диспансерному обліку у лікаря офтальмолога з 12.02.2014 року, а також знаходилась на стаціонарному та амбулаторному лікуванні.

Згідно довідки виданої управлінням праці та соціального захисту населення Косівської РДА від 20.03.2017 року вбачається, що ОСОБА_4 призначалась і виплачувалась допомога відповідно до постанови КМУ від 27.12.2001 року №1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сімям з дітьми» та відповідно до постанови КМУ від 24.02.2003р. №250 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сімям» її призначено допомогу з 01.12.2013 року по 31.05.2014 року та з 01.12.2014 року по даний час.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 на утримання дитини аліменти в розмірі 1000 грн. щомісячно, суд виходив з того, що саме такий розмір аліментів підлягає стягнення з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Такий висновок суду є правильним, з огляду на наступне.

Відповідно із ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина ;4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, в ОСОБА_2 наявна інша дитина, яку він на даний час утримує, а саме ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, що стверджується свідоцтвом про народження дитини.

Крім цього, дружина відповідача ОСОБА_8 знаходиться в стані вагітності, що стверджується довідкою Яблунівської районної лікарні від 22.03.2017 року та консультативною довідкою поліклініки.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 16.03.2017 року ОСОБА_2 проживає в будинку батьків, має на утриманні сина та дружину, яка ніде не працює, додаткових доходів, крім заробітної плати не має.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2, про те, що суд не врахував наявність в нього іншої малолітньої дитини та вагітної дружини, які знаходяться на його утриманні, не заслуговують на увагу оскільки вказані обставини судом враховано при визначенні розміру аліментів.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, а також матеріальне становище платника аліментів, суд дійшов правильного висновку, що з ОСОБА_2 слід стягувати аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2, про те, що суд не врахував тієї обставини, що відкрито виконавче провадження по виконавчому листу про стягнення з нього в користь позивачки судового збору в розмірі 551,20 грн. та витрат, повязаних із проведенням судової експертизи в розмірі 1350 грн. і він надав квитанцію про погашення вказаної заборгованості, є безпідставними, оскільки вказана обставина не є істотною обставиною в розумінні ст.182 СК України, тому не підлягає врахуванню при визначенні розміру аліментів.

Що стосується доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_2, про те, що суд не взяв до уваги той факт, що в судовому засіданні позивачка повідомила, що вона працює і раніше працювала, що стверджується фотознімками, то такі колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивачка зазначала про те, що ніде не працює і дана обставина у судовому засіданні не спростована.

Колегія суддів відхиляє також доводи ОСОБА_2 про те, що суд повинен був визначити розмір аліментів у частці від доходу, оскільки він має постійну роботу і має постійний, а не мінливий дохід, оскільки і позивачка просила стягувати аліменти у твердій грошовій сумі, і відповідач згодився на стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн., тому стягнення аліментів в твердій грошовій сумі відповідає ст.184 СК України.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_4, про те, що суд при визначенні розміру аліментів не врахував усіх обставин, є безпідставними, оскільки, по-перше, у матеріалах справи відсутні докази того, що середньомісячний заробіток відповідача становить 10 000-15 000 грн., натомість у матеріалах справи міститься довідка про доходи відповідача про те, що його дохід за шість місяців становить 14000 грн.; по-друге, стан здоровя дочки та матеріальне становище матері також враховано при визначенні розмірі аліментів, однак разом з тим судом враховано і інші обставини, які стосуються відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів врахував усі істотні обставини даної справи і вірно визначив розмір аліментів. Тому доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують правильних висновків суду у цій частині рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про стягнення аліментів в сумі 40 000 грн. за період з 09.10.2013р.(день народження дитини) по 23.02.2017р.(день предявлення позову), суд виходив з того, що в цій частині позов є недоведеним. І тільки додатковою підставою для відмови суд зазначив пропущення строку позовної давності.

На думку колегії суддів суд посилання в мотивувальній частині рішення на пропуск позовної давності позивачем є зайвим та підлягає виключенню.

З іншим висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи із такого.

Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Судом вірно встановлено, що батьком дитини, згідно рішення Косівського районного суду від 16.12.2016 року відповідача було визнано тільки в 2016 році, що стверджується свідоцтвом про народження дитини, яке видане 10.02.2017 року на підставі рішення суду. Крім того, позивачкою не надано жодних доказів, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд правильно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий період.

Доводи апелянта ОСОБА_4 про те, що суд, всупереч ч.3 ст.267 ЦК України, безпідставно застосував позовну давність, оскільки стороною відповідача не було подано заяви про застосування строків позовної давності, є обґрунтованими, тому колегія суддів дане посилання в рішенні суду виключає як безпідставне. Проте воно не може бути підставою для скасування рішення у цій частині, оскільки, як зазначено вище, пропущення строку позовної давності було тільки додатковою підставою для відмови у позові в цій частині, а основною підставою ненадання доказів відповідно до ст.191 СК України, що апелянтом не спростовано.

Відповідно до ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг не спростовують його законності і обґрунтованості.

Підстав для його скасування та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Косівського районного суду від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини рішення вказівку про посилання на пропущення позивачем позовної давності.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

ОСОБА_9

ОСОБА_10