Номер провадження 22-ц/788/1045/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі: головуючого - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С. ,

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 травня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, свої уточнені вимоги ( а.с. 56-57 ) мотивував тим, що 12 січня 2010 року, в період дії договору довічного утримання від 12 січня 2007 року, ОСОБА_3 приватизував земельну ділянку, площею 0,0589 га розташовану за адресою: м. Суми, вул. Щепкіна, 29, на якій розташоване спірне домоволодіння. Оскільки рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2011 року повернуто у власність 64/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних побутових будівель. Просив визнати за ним право власності на 64/100 частини належної ОСОБА_3 земельної ділянки.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 64/100 частки земельної ділянки, площею 0,0589 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 591013600:22:011:0029, розташованої за адресою: м. Суми, вул. Щепкіна, буд. 29.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування обставин справи, що мають значення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог, визнавши за позивачем право власності на земельну ділянку, що знаходиться під належною йому частиною житлового будинку та земельною ділянкою, необхідною для його обслуговування.

При цьому вважає, що судом першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення безпідставно не враховано встановленого між співвласниками домоволодіння порядку користування земельною ділянкою. Зазначає, що позивач не набув право власності на 64/100 частини спірного домоволодіння, а це право було йому повернуто за рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2011 року, а тому він не набуває право на відповідну частину земельної ділянки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення позивача та його представників проти задоволення скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У відповідності до приписів ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в звязку з набуттям права на 64/100 частини домоволодіння, позивач має право на отримання у власність тієї частини земельної ділянки, яка відповідає його частці у праві власності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 30 травня 1961 року ОСОБА_4 укладено з виконкомом Сумської міської ради трудящих договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої приватної власності, відповідно до умов якого ОСОБА_4 було надано земельну ділянку площею 600 кв.м. на якій він зобовязався до 30 травня 1964 року збудувати житловий будинок. ( а.с. 6-7 )

Згідно акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального володіння від 25 квітня 1984 року, введено в експлуатацію одноповерховий 5-кімнатний будинок, корисною площею 83,20 кв.м. та житловою 57,10 кв.м., що розташований за адресою м. Суми, вул. Щепкіна, 29 ( а.с. 8 ).

26 червня 2005 року укладено між сторонами договір дарування частки житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 36/100 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних та побутових будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Суми вул. Щепкіна, 29, на земельній ділянці площею 598 кв. м. ( а.с. 58-60 )

Окрім того, 12 січня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір довічного утримання.

12 січня 2010 року на підставі рішення Сумської міської ради від 23 вересня 2009 року, на імя ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0589 га, розташовану за адресою м. Суми вул. Щепкіна, 29, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( а.с. 61 ).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2011 року, розірвано договір довічного утримання від 12 січня 2007 року, укладений між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №161. Повернуто у власність ОСОБА_4 64/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних побутових будівель за вказаною адресою ( а.с. 9 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, ч. 2 ст. 78 ЗК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 ст. 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно приписів ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Такі ж висновки зроблено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року, за наслідками розгляду справи №6-253цс16 та в постанові від 11 лютого 2015 року, за наслідками розгляду справи №6-2цс15.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів відхиляє доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_3, виходячи з наступного.

У відповідності до приписів ст.ст. 744, 748 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення ( ст. 756 ЦК України ).

Тобто, з вказаних норм вбачається, що в звязку з розірванням рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2011 року укладеного між сторонами 12 січня 2007 року договору довічного утримання, позивачем набуто право власності на 64/100 частини домоволодіння №29 по вул. Щепкіна в м. Суми.

Спірне домоволодіння належало сторонам на праві спільної часткової власності, а саме ОСОБА_4 64/100 частини, а ОСОБА_3 36/100 частини.

До укладення договору довічного укладення, в сторони мали в користуванні земельну ділянку, площею 0,0589 га, що відповідала їх частці у вказаному майні.

Відповідачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено, що він, за домовленістю із співвласником ОСОБА_4, користувався більшою частиною земельної ділянки від його частки в спірному домоволодінні. Жодних договорів про порядок користування спільною частковою власністю між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не укладалось.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, цільове призначення земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Суми вул. Щепкіна, буд. 29, площею 0,0589 є будівництво та обслуговування жилого будинку та господарських будівель та споруд ( а.с. 61 ).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в звязку з набуттям права власності на 64/100 частини домоволодіння до позивача перейшло право власності на 64/100 частини земельної ділянки, площею 0,0589 га, цільовим призначенням якої будівництво та обслуговування жилого будинку та господарських будівель та споруд.

Інші доводи висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Зокрема, заявлене клопотання про зупинення провадження по справі задоволенню не підлягає, оскільки рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 червня 2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_4 обмежено дієздатним відмовлено. Окрім того, справи не є взаємоповязаними.

Колегія суддів не вбачає також підстав для призначення судової земельно-технічної експертизи, так як спірна земельна ділянка у встановленому законом порядку є сформована, її розмір та конфігурація визначена, зокрема, у державному акті про право власності на земельну ділянку. Вимог щодо визначення порядку користування спірною земельною ділянкою позивачем не заявлялось.

З огляду на вищевикладене, колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які тягли б за собою зміну чи скасування рішення суду першої інстанції, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 травня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -