Справа № 369/3357/17
Провадження № 2/369/2192/17
РІШЕННЯ

Іменем України

31.05.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Волчко А.Я.,

секретаря Раситюк М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьов І.С. про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, посилаючись на те, що, що 2 липня 1966 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб. В шлюбі вони разом прожили 33 роки. В процесі їх сімейного життя у них народилось двоє дітей: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 25 жовтня 1984 року та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 4 листопада 1966 року.

Слід зазначити, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за весь час їхнього подружнього життя спільними зусиллями та на спільні кошти побудували та облаштували всім необхідним власний житловий будинок, загальною площею 81,3 (вісімдесят одна цілих три десятих) кв.м., житловою площею 52,5 (п'ятдесят дві цілих п'ять десятих) кв.м., з усіма прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3, померла ОСОБА_6 (мати позивачів), що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 віл 18 березня 2016 року. Через деякий час, громадянка України ОСОБА_3, скориставшись трагічним становищем ОСОБА_5 (батька позивачів) через втрату його дружини, розпочала вести із ним спільне господарство та фактично насильницьким шляхом поселилась у його будинок, в результаті чого пізніше між ними було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_4 від 30.04.2003 року, про який близьким родичам стало відомо тільки через деякий час. Слід додати, що через скандальну та неправомірну поведінку ОСОБА_3, діти були змушені покинути рідний батьківський будинок та проживати в надзвичайно скрутних та жахливих умовах, при цьому маючи всі законні права на цей будинок.

Проте, ІНФОРМАЦІЯ_4, помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_5 від ІНФОРМАЦІЯ_4. Слід зазначити, що на момент смерті йому належав житловий будинок, позначений у плані технічною паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок під літерою «А», загальною площею 81,3 (вісімдесят одна цілих три десятих) кв.м., житловою площею 52,5 (п'ятдесят дві цілих п'ять десятих) кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: «В» сарай; «В» - гараж, «Г» - погріб з шийкою, «Д» вбиральня; І колодязь; II вигрібна яма, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належав йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва на забудову індивідуальної садиби, виданого виконавчим комітетом Києво - Святошинської районної ради депутатів трудящих Київської області №240 від 06.1970 року, та на підставі рішення виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих від 24.06.1970 року за № 278 та зареєстрованого в Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 06.08.1994 року в реєстровій книзі №31, інвентарна справа №35, також ОСОБА_5 володів земельною ділянкою на праві приватної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2500 гектарів, розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_6. виданого Дмитрівською сільською радою народних депутатів 14.10.2000 року, на підставі рішення виконкому Дмитрівської сільської ради народних депутатів від 25.04.1995 року № 36 (1-114), та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №239.

Тому, 3 грудня 2016 року, фактичні спадкоємці звернулись до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьова І.С., за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом, в результаті чого ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку та на 1/3 частку земельної ділянки; ОСОБА_2 - свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку та на 1/3 частку земельної ділянки; ОСОБА_3 - свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку та на 1/3 частку земельної ділянки. Спадкове майно щодо якого були видані свідоцтва про право на спадщину знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Слід додати, то у процесі оформлення спадщини, у позивачів виникло чимало проблем із її оформленням, оскільки ОСОБА_3 відмовляла у наданні документів для її повного та цілісного оформлення, оскільки вони були передані стороннім особам з невідомою метою, що слід зважати повністю незаконним. Також потрібно зазначити, що ОСОБА_3 є надзвичайно конфліктною людиною, яка своїми діями провокує на конфлікти, результатом чого є неодноразове звернення позивача із заявами у поліцію.

Свідоцтва про право па спадщину за законом на 1/3 частку житловою будинку та па 1/3 частку земельної ділянки, яке видане ОСОБА_3, слід вважати недійсним. На підставі нього ОСОБА_3 треба усунути від права на спадкування, оскільки дана особа не мала права па спадкування в порядку першої черги спадкування за законом. У зв'язку з виданням вказаних свідоцтв па 1/3 спадкової маси були порушені права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як законних спадкоємців першої черги спадкування за законом стосовно розподілу часток спадкового нерухомого майна, а саме земельної ділянки та житлового будинку, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Слід зазначити, що приватним нотаріусом Києво Святошпнського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_3 №067446 від 3 грудня 2016 року на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України.

Проте, потрібно додати, що земельна ділянка та житловий будинок, які є об'єктом оспорювання права на спадщину був побудований та облаштований під час подружнього життя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (батьків позивачів) і є їх набутою спільною сумісною власністю. ОСОБА_3 є другою дружиною батька позивачів, яка не забезпечувала матеріально, не надавала будь-якої іншої допомоги, лише користувалася його безпорадністю.

Отож, оскільки ОСОБА_3 створила сім'ю із померлим ОСОБА_5 на підставі шлюбу вдруге, а також не являється рідною матір'ю позивачів, то її право па спадкування за законом слід відносити до четвертої черги спадкоємців за законом.

Тому позивачі просили суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим НОМЕР_7 від 3 грудня 2016 року, видане приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. на ім'я ОСОБА_3 на 1/3 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим №3291 від 3 грудня 2016 року, видане приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. на ім'я ОСОБА_3 на 1/3 частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Перерозподілити між спадкоємцями першої черги спадкування за законом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частки спадкового нерухомого майна та визнати за ними право власності, а саме щодо земельної ділянки та житлового будинку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, наступним чином: ОСОБА_1 - 1/2 частки земельної ділянки та 1/2 частки житлового будинку; ОСОБА_2 1/2 частки земельної ділянки та 1/2 частки житлового будинку. Судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні позивач та їх представник позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити в повному обсязі.

Відповідач та її представник проти вимог позову заперечували та просили в ньому відмовити в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, 2 липня 1966 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб.

Від шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 народилось двоє дітей: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 25 жовтня 1984 року та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 4 листопада 1966 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3, померла ОСОБА_6 (мати позивачів), що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 віл 18 березня 2016 року.

Відповідно до свідоцтва про одруження НОМЕР_4 від 30.04.2003 року, було зареєстровано шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_4, помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_5 від ІНФОРМАЦІЯ_4.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яку після його смерті прийняли його доньки - позивачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також його дружина відповідача по справі - ОСОБА_3

03.12.2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/3 частці спадкового майна що складається з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що належав померлому ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва на забудову індивідуальної садиби, виданого виконавчим комітетом Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих Київської області від 25.06.1970 року за № 240, на підставі рішення виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих від 24.06.1970 року за № 278/2, та зареєстрованого в Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 06.08.1994 року в реєстровій книзі № 31, інвентарна справа № 35.

03.12.2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/3 частці спадкового майна що складається з земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2500 гектарів в межах згідно з планом, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, належної померлому ОСОБА_5, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_6, виданого Дмитрівською сільською радою народних депутатів 14.10.2000 року, на підставі рішення виконкому Дмитрівської сільської ради народних депутатів від 25.04.1995 року, № 36 (1-114), та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 239.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачені підстави недійсності правочину, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до роз'яснень п. п. 2, 4-7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Стаття 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми громадянин, який вважає, що його право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ст. 1222 цього Кодексу спадкоємцями за заповітом і законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1258 цього Кодексу, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від спадкування, неприйняття спадщини, або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України.

Стаття 1261 ЦК України визначає що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На обґрунтування своїх вимог, позивачами не було надано суду жодного належного та допустимого письмового доказу, щодо того що призваним нотаріусом було неправомірно видано свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я відповідача ОСОБА_3 яка відповідно була на рівні із позивачами спадкоємцем першої черги.

В судовому засіданні позивачами та їх представником не було заявлено клопотань щодо витребування спадкових справи заведених на ім'я померлих ОСОБА_6 та ОСОБА_5. При цьому суд створив всі умови для змагальності процесу, роз'яснював позивачам їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій в тому числі роз'яснював позивачам обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог.

Будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст.57-58 ЦПК України, та відповідно підтверджували порушення норм Цивільного кодексу України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, з боку нотаріуса, позивачами надано не було.

Тобто, позивачі не довели тих обставин на які вони посилалися як на підставу позовних вимог, не надали докази в обґрунтування позовних вимог, не спростували тих обставин на які посилався представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що є їх обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Таким чином, суд приходить до висновку що підстав для визнання недійсними свідоцтв та перерозподілу спадкового майна не має.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 209, 215, 1218, 1222, 1258, 1261 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьов І.С. про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Волчко А.Я.