Провадження № 2/127/503/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Помазанові М.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката Вдовцової Л.К.,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача - адвоката Пархоменка Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - органу опіки та піклування Вінницької міської ради, про визнання правочину недійсним, визнання переважного права на купівлю 1/2 частки у спільній частковій власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - органу опіки та піклування Вінницької міської ради, про визнання правочину недійсним, визнання переважного права на купівлю 1/2 частки у спільній частковій власності, який в процесі судового розгляду уточнила, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.02.2005 року, який в послідуючому 12.05.2009 року було розірвано.

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час перебування у шлюбі сторони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яку відповідно до рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 11.06.2009 року у цивільній справі №2-502-09 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя було розподілено та визнано за позивачем та відповідачем ОСОБА_3 право власності по 1/2 частки за кожним.

22.05.2015 року позивачем було зареєстровано право власності на 1/2 частки квартири.

Вищезазначена квартира є однокімнатною, має загальну площу 39,8 кв.м., житлову площу - 17,3 кв.м. та є неподільною, оскільки виділити два окремі самостійні ізольовані приміщення з технічної точки зору є не можливим. В той час, як спільне володіння та користування спільною частковою власністю є також не можливим, оскільки сторони являються колишнім подружжям, а стосунки між останніми є неприязними. Більше того, відповідач ОСОБА_3 весь час створював перешкоди позивачу у користуванні її часткою квартири, в результаті чого позивач зверталась до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом надання позивачу ключів від останньої.

Також, сторонами неодноразово вирішувалось питання про добровільне відчуження спірної квартири, шляхом продажу останньої та поділу грошових коштів, отриманих від відчуження вказаного майна.

Так, 17.03.2016 року між позивачем як продавцем та ОСОБА_8 як покупцем було укладено договір про наміри, відповідно до умов якого продавець має наміри продати, а покупець має намір купити нерухоме майно, яке знаходиться у власності продавця, а саме квартиру АДРЕСА_1. Однак, 26.03.2016 року відповідач ОСОБА_3 відмовився продавати свою частку квартири, внаслідок чого продаж квартири не відбувся з вини відповідача.

В послідуючому відповідач ОСОБА_3 таємно, без відома позивача подарував свою 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_4, діючій від імені малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується договором дарування частки квартири від 30.03.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Демчуковою К.М. та зареєстрованим в реєстрі за №153.

На думку позивача між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, діючої від імені малолітнього сина ОСОБА_6, відбувся удаваний правочин для приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили, і тому відносини сторін повинні регулюватись правилами щодо договору купівлі-продажу. А тому, у зв'язку з вищевикладеними обставинами, позивач як співвласник 1/2 частки нерухомого майна мала переважне право на її купівлю. А відтак, оскільки право позивача було порушене відповідачем ОСОБА_3, то укладений вище правочин є недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України як такий, що суперечить вимогам закону, оскільки є удаваним.

Окрім того, позивач вважає, що вона має переважне право купівлі 1/2 частки вищезазначеної квартири, оскільки відповідач в силу ч.2 ст.362 ЦК України був зобов'язаний письмово повідомити позивача як співвласника про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Окрім того, сім'я позивача складається із трьох осіб, частка житлової площі на кожного члена сім'ї становить менше існуючої санітарної норми, а тому позивач має право на поліпшення своїх житлових умов, шляхом купівлі іншої 1/2 частки однокімнатної квартири, яка технічно не підлягає поділу в натурі.

Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 від 30.03.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, діючою від імені неповнолітнього сина ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Демчуковою К.М. та зареєстрований в реєстрі за №153; визнати за ОСОБА_1 переважне право купівлі 1/2 частки, що належить у праві спільної часткової власності в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 і перевести на ОСОБА_1 права і обов'язки покупця зазначеної частки (а.с.106-108).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Вдовцова Л.К. уточнені позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Пархоменко Д.М., відповідач ОСОБА_4, діюча в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити у зв'язку з безпідставністю.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору за довіреністю ОСОБА_11 до судового засідання не з'явилась, однак від останньої в матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи за її відсутності, при розгляді справи просить врахувати законні права та інтереси неповнолітнього ОСОБА_6 (а.с.41).

Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідка ОСОБА_12, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено та сторонами не оспорюється, щопозивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.02.2005 року, який в послідуючому 12.05.2009 року було розірвано.

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого В РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 08.02.2006 року (а.с.15).

Під час перебування у шлюбі сторони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яку відповідно до рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 11.06.2009 року у цивільній справі №2-502-09 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя було розподілено та визнано за позивачем та відповідачем ОСОБА_3 право власності по 1/2 частки зазначеної квартири за кожним (а.с.4).

22.05.2015 року позивачем було зареєстровано право власності на 1/2 частку квартири, що підтверджується змістом витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №38029717 від 25.05.2015 року (а.с.3).

В послідуючому відповідач ОСОБА_3 подарував свою 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_4, діючій від імені малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується договором дарування частки квартири від 30.03.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Демчуковою К.М. та зареєстрованим в реєстрі за №153 (а.с.5).

На думку позивача та її представника в судовому засіданні між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, діючої від імені малолітнього сина ОСОБА_6, відбувся удаваний правочин для приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили, і тому відносини сторін повинні регулюватись правилами щодо договору купівлі-продажу. А тому, у зв'язку з вищевикладеними обставинами, позивач як співвласник 1/2 частки нерухомого майна мала переважне право на її купівлю. А відтак, оскільки право позивача було порушене відповідачем ОСОБА_3, то укладений вище правочин є недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України як такий, що суперечить вимогам закону, оскільки є насправді договором купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі.

Однак, суд не погоджується з думками та твердженнями позивача та його представника з наступних міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За змістом ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст.235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Разом з тим, в силу ст.60 ЦПК України позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів, які б стверджували, що договір дарування частки квартири від 30.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Демчуковою К.М. та зареєстрований в реєстрі за №153, є удаваним, а саме договором купівлі-продажу, оскільки стороною позивача не доведено, що воля сторін в даному правочині була спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, характерних для договору купівлі-продажу, і, що між сторонами правочину настали інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені договором дарування.

В той час, як з пояснень відповідачів в судовому засіданні достовірно встановлено, що волевиявлення останніх під час укладення оскаржуваного договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі, даний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме на безоплатну передачу відповідачем ОСОБА_3 у власність відповідачу ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_6, 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, оскільки відповідачі перебувають у фактичних шлюбних відносинах між собою, спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, тощо. У відповідача ОСОБА_3 з неповнолітнім ОСОБА_6 склались досить теплі дружні відносини, останній його називає батьком.

Тоді, як факт укладення 17.03.2016 року між позивачем як продавцем та ОСОБА_8 як покупцем договору про наміри, відповідно до умов якого продавець має наміри продати, а покупець має намір купити нерухоме майно, яке знаходиться у власності продавця, а саме квартиру АДРЕСА_1, не свідчить про те, що оскаржуваний договір у розумінні ст.235 ЦК України є удаваним, до того ж вказаний договір про наміри з відповідачем ОСОБА_3 як продавцем не укладався.

Більше того, суд звертає увагу, що відповідно до положень статтей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільній справи в межах заявлених і доведених ним обставин, разом з тим, вважаючи оскаржуваний договір удаваним, сторона позивача не заявляла вимогу про визнання вказаного договору таким.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В процесі судового розгляду судом було витребувано у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Демчукової К.М. копії усіх документів по договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3 (а.с.73-95). Зі змісту вказаних документів не вбачається недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 ЦК України. Зокрема, в матеріалах справи міститься витяг з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24.03.2016 року №625 про надання ОСОБА_4 дозволу на укладення оскаржуваного договору від імені неповнолітнього ОСОБА_6 (а.с.80). В той час, як згода іншого співвласника спільної часткової власності під час укладення договору дарування чинним законодавством не передбачена.

Таким чином, положення статті 362 ЦК України щодо переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності до спірних правовідносин не підлягають застосуванню.

Також, суд звертає увагу, що на разі права позивача ніяким чином не порушено, позивач як власник в силу ст.ст.316, 317, 319 ЦК України не позбавлена права володіння, користування та розпоряджання вказаним нерухомим майном.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 15, 16, 202, 203, 215, 235, 316, 317, 319, 362 ЦК України, ст.ст.3, 4, 10, 11, 60, 88, 158, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - органу опіки та піклування Вінницької міської ради, про визнання правочину недійсним, визнання переважного права на купівлю 1/2 частки у спільній частковій власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: