Справа №345/4358/16-ц
Провадження № 2/345/143/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.06.2017 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Сухарник І.І.

секретаря судового засідання Назарчук І.П.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому заочному судовому засіданні в залі суду в м. Калуш справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири роздільним майном, суд -

В С Т А Н О В И В:

що позивачка звернулась до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну підстави позову, обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, що в м. Калуш Івано-Франківської області. Звернувшись до нотаріуса за нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу цієї квартири, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки за твердженням нотаріуса ця квартира є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача, оскільки набута в період шлюбу. Однак, позивачка вважає, що вищевказана квартира є її роздільним майном, оскільки договір купівлі-продажу укладено 13.08.1997 р., через два дні після реєстрації шлюбу з відповідачем. За такий короткий проміжок часу вони не могли нажити спільних коштів для її придбання. Відповідач ніколи не був прописаний у спірній квартирі. Вся сплачена за квартиру сума складалась виключно з її особистих коштів. Ці кошти нею зароблено у м. Москва (Російська Федерація), де в 1990 - х роках вона працювала на сезонних роботах.

В судовому засіданні позивачка та її представник - ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, проти заочного розгляду не заперпечили, просять розгляд справи проводити за останнім відомим місцем проживання відповідача, а позов задоволити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується оголошенням в газеті "Галичина" (а.с. 43).

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, за останнім відомим місцем проживання відповідача, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, показання свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

11 серпня 1997 виконавчим комітетом Голинської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, актовий запис № 21 (а.с. 4).

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 присвоєно прізвище «ОСОБА_4».

13 серпня 1997 між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири (а.с. 6).

Згідно пункту першого цього договору, ОСОБА_1 (покупець за договором) купила квартиру АДРЕСА_1

Згідно пункту другого договору, продаж квартири вчинено за 4444,60 грн., які ОСОБА_1 заплатила, а ОСОБА_5 (продавець за договором) одержала повністю до підписання даного договору.

Як вбачається з довідки ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 21.10.2014 № 00836, 15.08.1997 за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2. Підстава реєстрації права власності - договір купівлі-продажу від 13.08.1997. Переходів права власності на даний об'єкт не реєструвалось (а.с. 9).

25 червня 1999 відділом реєстрації актів громадянського стану Калуського міського управління юстиції Івано-Франківської області зареєстровано розірвання вищевказаного шлюбу, актовий запис № 116 (а.с. 5).

Конституційний Суд України у п. 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 р. № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно із ч. 1 ст. 22 КпШС України, який був чинний на момент одруження сторін, придбання спірної квартири та розірвання шлюбу, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови № 16 від 12.06.1998 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (справа № 6-211цс14), під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 у справі № 6-606цс15).

З матеріалів справи слідує, що відповідач у спірній квартирі прописаний (зареєстрований) не був і не проживав (а.с. 10-13; 42).

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що являється сусідкою позивачки. Проживає у АДРЕСА_1. Познайомилась з позивачкою одразу ж після придбання нею квартири. ОСОБА_3 ніколи не бачила, він у квартирі не проживав.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що являється сусідкою позивачки. Проживає у АДРЕСА_3. Познайомилась з позивачкою одразу ж після придбання нею квартири. ОСОБА_3 ніколи не бачила, він у квартирі не проживав.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що являється сестрою позивачки. Незважаючи на одруження, її сестра з ОСОБА_3 фактично не проживала, як до реєстрації шлюбу, так і після цього. Весільний обряд з нагоди одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не справлявся. Через декілька днів після реєстрації шлюбу її сестра знову поїхала до м. Москва на роботу. Після повернення вона проживала сама.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що усної домовленості щодо продажу ОСОБА_1 квартири вони досягли за декілька місяців до укладення договору. На підтвердження своїх намірів ОСОБА_1 залишила завдаток. Так як наявних у ОСОБА_1 коштів не вистачало для повної оплати домовленої між ними ціни за квартиру, то ОСОБА_1 поїхала до м. Москва на роботу. Після повернення з м. Москва ОСОБА_1 доплатила решту коштів і між ними було укладено нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу. З ОСОБА_3 вона не знайома, ніколи його не бачила.

Таким чином, встановлені судом фактичні обставини справи вказують на те, що позивачкою придбано квартиру хоч і в період шлюбу, однак за особисті кошти.

При цьому, спірну квартиру позивачкою придбано через два дні, наступних за днем реєстрації шлюбу.

Також суд бере до уваги, що з моменту розірвання шлюбу, ОСОБА_3 вимог про поділ спірної квартири не заявляв.

Водночас встановлений судом характер відносин сторін (відсутність ведення спільного господарства) виключає спільність набуття квартири.

За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 22, 24 КпШУ, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задоволити.

Визнати, що квартира АДРЕСА_1 не є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільною сумісною власністю, а належить ОСОБА_1 як роздільне майно.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення в цей же термін з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: