У Х В А Л А

7 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; за позовом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, треті особи: служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що на підставі ордеру від 30 квітня 1962 року № 61689 квартира АДРЕСА_1 надана у користування ОСОБА_8 та членам його сім"ї - дружині ОСОБА_9, донькам ОСОБА_4 та ОСОБА_10

У 1993 році наймач разом із дружиною змінили місце проживання та зареєстрували його за іншою адресою. Розпорядженням представника Президента України у Радянському районі м. Києва від 16 листопада 1993 року № 928 наймачем квартири визначена ОСОБА_4

У квартирі також зареєстровані племінник наймача ОСОБА_5, його дружина ОСОБА_6 та її донька ОСОБА_7

Проведеними перевірками у січні та липні 2014 року та поясненнями ОСОБА_5 у червні 2014 року установлено, що він у квартирі більше року не проживає без поважних причин, у зв'язку із чим позивач просить визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6 та малолітню ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставах ст. ст. 71 та 72 ЖК України.

Зазначена справа об'єднана в одне провадження з позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст. ст. 71 та 72 ЖК України.

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірною квартирою. На обґрунтування позову зазначав, що 30 квітня 1975 року його діду ОСОБА_8 та членам його сім'ї - дружині ОСОБА_9, дочкам ОСОБА_4 та ОСОБА_10 (матір ОСОБА_5.) видано ордер на право зайняття цієї квартири.

ОСОБА_4 з 1983 року у квартирі не проживає, у 2009 році знялась з реєстраційного обліку та зареєструвала місце проживання за іншою адресою, в червні 2014 року звернулась з позовом про визнання права користування квартирою. Таким чином, просив позов задовольнити.

В подальшому зазначені справи об'єднані в одне провадження зі справою за позовом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», що пред'явлений до суду у липні 2015 року, до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування двокімнатною квартирою комунальної власності АДРЕСА_1.

На обґрунтування позову посилається на те, що у 2009 році ОСОБА_4 знялась з реєстраційного обліку та зареєструвала місце проживання за іншою адресою, у зв'язку із чим відповідно до ст. 107 ЖК України втратила право користування квартирою.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року, у задоволенні позовів КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» та позову ОСОБА_5 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку, з урахуванням положень ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР, про відмову у задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості, що відповідачі понад шість місяців без поважних причин відсутні у спірному жилому приміщенні. Крім того, судами правильно зазначено, що відповідачі ОСОБА_6 та малолітня ОСОБА_7 зареєстровані у спірному жилому приміщенні 19 червня 2014 року, до суду із вимогами на підставі ст. 71 ЖК України КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» звернулося 9 грудня 2014 року, тобто до спливу визначеного законом шестимісячного терміну. При цьому, позовна заява не містить посилань на обставини та відповідні докази, з якими позивач пов'язує застосування до цих осіб положень ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик