Справа № 127/3396/17
Провадження № 2/127/2295/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Помазанові М.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрат частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ДП «Центр державного земельного кадастру» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрат частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати при звільненні, який в процесі судового розгляду уточнила, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач працювала на ДП «Державна картографічна фабрика» з 11.04.1988 року на посаді менеджера (управителя) з персоналу (наказ про зарахування №21 від 11.04.1988 року), з 17.06.2013 року була переведена (наказ про переведення №02-к від 17.06.2013 року) на виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр Державного земельного кадастру» також на посаду менеджера (управителя) з персоналу, де і працювала по 18.07.2016 року.

ДП «Державна картографічна фабрика» на підставі наказу Державного агентства земельних ресурсів України №05 від 09.01.2013 року було реорганізовано, шляхом приєднання його до ДП «Центр державного земельного кадастру» та створено на його базі Виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика».

18.07.2016 року позивач була звільнена наказом по філії за №05-к від 15.07.2016 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України у звязку з невиконанням філією законодавства про працю (невиплата заробітної плати) з виплатою вихідної допомоги за порушення законодавства про працю у відповідності до ст.44 КЗпП України.

У квітні 2016 року відповідачем було частково виплачено позивачу заборгованість із заробітної плати за січень 2015 року у сумі 1 186,83 грн., за лютий 2015 року 1 396,48 грн., за березень 2015 року 1 198,08 грн., за квітень 2015 року 2 061,15 грн., а в травні 2016 року за травень 2015 року у сумі 2 271,36 грн., за червень 2015 року 2 008,65 грн. і частково за липень 2015 року 1 411,36 грн.

Згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у звязку з порушенням строків виплати» та офіційно опублікованих індексів зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги на виплачені суми заробітної плати повинна бути нарахована та виплачена компенсація. Проте, на виплачені суми з січня по липень 2015 року компенсація не нараховувалась.

Заробітна плата позивачу нараховувалась за фактично відпрацьований час, однак не виплачувалась у звязку із скрутним фінансовим становищем філії. Внаслідок цього у відповідача утворилась заборгованість із виплати заробітної плати перед позивачем за період з липня 2015 року по грудень 2015 року у розмірі 8 005,13 грн., а з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати у розмірі 1 474,83 грн., загальна сума заборгованості становить 9 479,96 грн.

Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні останніх відмовити, застосувавши строк позовної давності до вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач працювала на ДП «Державна картографічна фабрика» з 11.04.1988 року на посаді менеджера (управителя) з персоналу (наказ про зарахування №21 від 11.04.1988 року), з 17.06.2013 року була переведена (наказ про переведення №02-к від 17.06.2013 року) на виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр Державного земельного кадастру» також на посаду менеджера (управителя) з персоналу, де і працювала по 18.07.2016 року, що підтверджується трудовою книжкою серії БТ-І №1868866 від 04.08.1978 року (а.с.5-6).

ДП «Державна картографічна фабрика» на підставі наказу Державного агентства земельних ресурсів України №05 від 09.01.2013 року було реорганізовано, шляхом приєднання його до ДП «Центр державного земельного кадастру» та створено на його базі Виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика».

18.07.2016 року позивач була звільнена наказом по філії за №05-к від 15.07.2016 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України у звязку з невиконанням філією законодавства про працю (невиплата заробітної плати) з виплатою вихідної допомоги за порушення законодавства про працю у відповідності до ст.44 КЗпП України (а.с.11).

Проте, в день звільнення розрахунок з позивачем не був проведений.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що правовідносини, що склались між сторонами, є трудовими, тому регулюються нормами КЗпП України, а саме главою VІІ в частині, що регулює оплату праці при звільненні працівника та відповідальності підприємства за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно довідки ДП «Центр державного земельного кадастру» в особі Виробничого філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» вих.№33 від 30.01.2017 року вбачається, що позивач дійсно працювала на даному підприємстві, кінцевий розрахунок перед позивачем не проведено, заборгованість відповідача перед позивачем становить 8 005,13 грн., з них: за липень 2015 року 2 523,46 грн.; серпень 2015 року 831,07 грн.; жовтень 2015 року 2 398,60 грн.; листопад 2015 року 1 346,69 грн.; грудень 2015 року 905,31 грн. (а.с.4), що представником відповідача не заперечувалось.

А тому, з огляду на вищевикладене, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати у вищезазначеному розмірі.

В судовому засіданні з пояснень сторін достовірно встановлено, що в квітні 2016 року відповідачем було частково виплачено позивачу заборгованість із заробітної плати за січень 2015 року у сумі 1 186,83 грн., за лютий 2015 року 1 396,48 грн., за березень 2015 року 1 198,08 грн., за квітень 2015 року 2 061,15 грн., а в травні 2016 року за травень 2015 року у сумі 2 271,36 грн., за червень 2015 року 2 008,65 грн. і частково за липень 2015 року 1 411,36 грн., що також підтверджується змістом довідок ДП «Центр державного земельного кадастру» в особі Виробничого філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» вих.№1659 від 25.05.2016 року, вих.№33 від 30.01.2017 року (а.с.3, 4).

Згідно із вимогами ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Проте, на виплачені суми з січня по липень 2015 року компенсація не нараховувалась.

Суд погоджується з уточнюючим розрахунком суми компенсації збитків за час невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції на залишок невиплаченого боргу, який наданий позивачем, згідно якого сума компенсації збитків становить за період з січня 2015 року по липень 2015 року 1 474,83 грн. та вважає останній вірним. Більше того, із вказаним розрахунком ознайомлений представник відповідача, проти вірності якого останній не заперечував.

А тому, сума компенсації збитків за час невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції на залишок невиплаченого боргу у розмірі 1 474,83 грн. також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Що ж стосується посилань представника відповідача на ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, ч.1 ст.233 КЗпП України щодо пропуску позивачами строку позовної давності в три місяці як на підставу про відмову в задоволенні позову, то суд вважає за можливе зазначити наступне.

Поняття позовної давності визначене в статті 256 ЦК України, а в статті 233 КЗпП України передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Термін «позовна давність» законодавцем в КЗпП України не використовується. До того ж, на відміну від частини третьої статті 267 ЦК України, у разі пропуску передбаченого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду його застосування не ставиться в залежність від заяви сторони у спорі. Оскільки трудовим законодавствам питання строків звернення до суду врегульовано, тому відсутні підстави для застосування положень глави 19 розділу V ЦК України та термінів, які не містяться в статті 233 КЗпП України, на що звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 інформаційного листа «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» від 11.12.2015 року.

Більше того, згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Окрім того, положення ч.2 ст.233 КЗпП України знайшло своє відображення в рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» відповідно до якого в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

А тому, думки та міркування представника відповідача з приводу пропуску строку позовної давності позивачами для звернення до суду з даним позовом є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

Також, не є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову скрутне фінансове становище відповідача, відсутність резервних джерел фінансування, перспектив отримання додаткового доходу, тощо.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь держави судові витрати, які складаються з 640,00 грн. судового збору, від сплати якого звільнено позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.23, 256, 267 ЦК України, ст.ст.47, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, ст.ст.10, 60, 79, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», , місцезнаходження якого за адресою: вул. Народного Ополчення, 3, м. Київ, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, заборгованість із заробітної плати в сумі 8 005 (вісім тисяч п'ять) грн. 13 коп., а також компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 1 474 (однак тисяча чотириста сімдесят чотири) грн. 83 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 640 (шістсот) грн. 00 коп. судового збору в дохід держави.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: