Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
==============================================================================
Єдиний унікальний номер 336/6084/16-ц Головуючий у 1 інстанції Дмитрюк О.В.
Номер провадження 22-ц/778/1890/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору дійсним, визнання права власності на житловий будинок, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_5 звернулась 17.10.2016 р. до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона отримала пропозицію від ОСОБА_6 щодо покупки в неї житлового будинку № 82 по вул. Мусорській в м. Запоріжжі. Повністю домовившись про усі істотні умови щодо купівлі-продажу вказаного вище будинку 04.06.2016 р. позивач сплатила відповідачу узгоджену вартість житлового будинку у розмірі 50000 грн. у присутності двох свідків.

Далі позивач послалась на те, що відповідач у присутності позивача і свідків, надала розписку та зобовязалась нотаріально посвідчити укладений між сторонами договір відповідно до діючого законодавства. В день укладання договору позивач передала позивачу усі ключі від житлового будинку, будинкову книгу та технічний паспорт від 19.09.1991 р. Також відповідач пообіцяла виготовити новий технічний паспорт на житловий будинок найближчим часом. Починаючи з червня 2016 р. позивач користується зазначеним житловим будинком як своєю власністю в повному обсязі, при цьому нею зроблений ремонт вказаного будинку. Протягом усього часу з моменту укладення договору купівлі-продажу позивач періодично зустрічалась та нагадувала відповідачу про відповідне оформлення укладеного між ними правочину. Відповідач, в свою чергу, повідомляла про те, що вона постійно хворіє, або не має часу, чи грошових коштів для сплати послуг нотаріуса, та на оформлення нового технічного паспорту, без яких посвідчити договір купівлі-продажу неможливо.

Посилаючись на ст.ст. 220, 321, 328, 376, 526 ЦК України, за позовом позивач просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № 82, розташованого в м. Запоріжжі по вул. Мусорській загальною площею 35,3 кв.м., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та визнати за ОСОБА_5 право власності на вказаний будинок.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 в позові посилається на те, що 04.06.2016 року ОСОБА_6 склала розписку про те, що вона продає будинок за адресою: вул. Мусоргського, 82, покупцем є ОСОБА_5, за 50000 грн. Розписка посвідчена головою квартального комітету та зазначені анкетні дані двох свідків.

Згідно копії технічного паспорту на житловий будинок № 82 по вул..Мусорського в м.Запоріжжя, який складений станом на 19.09.1991 р., користувачем згаданого будинку є ОСОБА_7.

Позивач зазначала, що 04.06.2016 року під час укладення договору купівлі-продажу нею була сплачена повна вартість всього придбаного житлового будинку, і зазначене майно відповідач передала їй в користування.

Відповідно до позовної заяви позивач послалась на перешкоди з боку відповідача щодо нотаріального посвідчення вказаного договору.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду попередньої інстанції, що будь-які докази про ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору в матеріалах справи відсутні.

Так, судом вірно встановлено, що зазначений договір не був нотаріально посвідчений та його державна реєстрація не проводилась, на, що посилався і сам позивач в позові.

Суд також при цьому вірно зазначив, що підстави набуття права власності закріплені в ст. 328 ЦК України, а саме, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За нормою ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції чинній на час укладення правочину) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як передбачено п. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

Відповідно до п. 4 ст. 3 цього Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України, є нікчемним.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державній реєстрації -з моменту державної реєстрації.

Суд при цьому вірно зазначив, що як роз'яснено у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку в силу вимог ст. 657 ЦК України підлягав і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, та не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, відтак відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, який не створює прав та обов'язків для сторін.

Таким чином позивачем не доведений факт укладення зазначеного ним договору, і тому рішення суду підлягає залишенню без змін.

Окрім цього, матеріали справи не містять доказів того, що вказаний будинок взагалі належить на праві власності відповідачу у справі.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилалась апелянт в суді першої інстанції, як на підставу позову, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Розглянувши справу, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: