У х в а л а

іменем україни

14 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Євграфової Є.П.,

Ізмайлової Т.Л.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області (далі - Відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Артемівську Донецької області) про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що з 22 березня 1951 року по 09 січня 1981 року вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем. Під час виконання трудових обов'язків 19 квітня 1952 року з нею стався нещасний випадок, внаслідок якого вона була травмована. 29 вересня 1967 року висновком ВТЕК їй було встановлена втрата працездатності безстроково та визначена 3 група інвалідності. 21 січня 2003 року висновком МСЕК встановлено безстроково 40 % стійкої втрати працездатності та визначена 3 група інвалідності.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просила суд стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Артемівську Донецької області на свою користь 30 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків внаслідок виробничої травми.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень із ухваленням нового рішення про задоволення позову або направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 22 березня 1951 року по 09 січня 1981 року ОСОБА_2 перебувала в трудових відносинах з відповідачем.

19 квітня 1952 року під час виконання трудових обов'язків з позивачем стався нещасний випадок, внаслідок якого вона отримала травму ноги - відкритий перелом гомілки лівої ноги.

26 вересня 1967 року висновком ВТЕК позивачу була встановлена втрата працездатності безстроково та визначена 3 група інвалідності, а 27 січня 2003 року висновком МСЕК вперше встановлено безстроково 30 % стійкої втрати працездатності та визначена 3 група інвалідності.

02 квітня 2004 року листом начальника Відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Артемівську Донецької області № 423 ОСОБА_2 відмовлено у здійсненні одноразової страхової виплати на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», оскільки втрата професійної працездатності встановлена у вересні 1967 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про охорону праці» (а. с. 30).

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Пунктом 11 Положення про лікарсько-трудові експертні комісії, які затверджені Постановою Ради Міністрів СРСР від 05 листопада 1948 року № 4149, вбачається, що експертні комісії приймають на огляд за наявності ознак стійкої втрати працездатності (інвалідності).

Відповідно до абз. 2 та 3 п. 2 Інструкції з визначення груп інвалідності, затвердженої Міністерством охорони здоров'я СРСР та ВЦРПР 01, 02 серпня 1956 року підставою для встановлення групи інвалідності є стійке порушення працездатності, яке призводить хворого до необхідності припинення професійної праці на тривалий період чи значних змін умов праці. До значних змін чи полегшень в роботі відносяться ті, які призводять до втрати чи зниження кваліфікації чи різкого зменшення об'єму трудової діяльності. При незначному ступеню стійкого порушення працездатності, коли для продовження роботи у своїй професії потрібні лише невеликі зміни чи полегшення умов праці, які реалізуються без шкоди для кваліфікації чи об'єму трудової діяльності, відповідний висновок видається лікувальним закладом без направлення хворого на ЛТЕК.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон № 1105-XIV), який передбачав право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з травмою на виробництві за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що 26 вересня 1967 року висновком лікарсько-трудової експертної комісії позивачу вперше встановлена стійка втрата працездатності, визначена група інвалідності без встановлення ступені втрати професійної працездатності у відсотках, дійшов правильного висновку про те, що на спірні правовідносини не поширюються норми Закону № 1105-XIV.

Такі висновки судів ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судами наданих доказів безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у судах і висновки з цього приводу, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених у судах обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Отже доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їхзміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Є.П. Євграфова

Т.Л. Ізмайлова