Справа № 338/849/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1031/2017
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л.М. Л. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Ясеновенко Л.В., Васильковського В.М.,

секретаря Шемрай Н.Б., з участю представників сторін: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 на рішення Богородчанського районного суду від 26 квітня 2017 року

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по вул.. Шептицького (колись Ковпака) 204 у с. Маркова Богородчанського району Івано-Франківської області. Згодом збільшила розмір позовних вимог та просила визнати за нею право власності на 4/9 даного домоволодіння.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 подала до суду зустрічний позов про встановлення факту її постійного проживання на час відкриття спадщини у спірному домоволодінні з сином ОСОБА_6, який помер 11.07.2012 року та просила визнати за нею право власності на ? частини цього домоволодіння.

Рішенням Богородчанського районного суду від 26 квітня 2017 року задоволено частково позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Маркова, вул. Шептицького, 204 Богородчанського району Івано-Франківської області.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер 11 липня 2012 року, на час відкриття спадщини після його смерті в с. Маркова по вул. Шептицького, 204 Богородчанського району Івано-Франківської області та визнано за ОСОБА_5 право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Маркова, вул. Шептицького, 204 Богородчанського району Івано-Франківської області.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Представник ОСОБА_4, на рішення суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення в частині задоволення зустрічного позову про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_5 з сином ОСОБА_6С, на час відкриття спадщини після його смерті в с. Маркова, по вул. Шептицького, 204, Богородчанського району та визнання за ОСОБА_5 права власності на 2/3 частини житлового будинку та відмови в задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4 є незаконним.

Судом першої інстанції при задоволенні зустрічного позову неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що місце відкриття спадщини не може підтверджуватись свідоцтвом про смерть.

З листа приватного нотаріуса Богородчанського РНО ОСОБА_7 від 01.11.2016 року №604/02-31 відмовлено ОСОБА_5 у заведенні спадкової справи, через те, що ОСОБА_5 не предявлено документи, які підтверджують факт постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_6 Підставою для такого висновку слугувала довідка Манявської сільської ради від 28.09.2016 року №397/02-36.

Необґрунтованим є висновок суду першої інстанції з приводу того, що ОСОБА_6 проживав ІНФОРМАЦІЯ_4.

З облікової картки обєкта по господарського обліку домогосподарства по вул. Вільна 22, с. Манява, Богородчанського району на 2011-2015 року в ній згідно вимог п. 2.7 Інструкції з ведення по господарського обліку в сільських, селищних та міських радах записаний ОСОБА_6 як голова домогосподарства, який постійно проживає на території даної місцевої ради і не міститься запису про фактичне проживання ОСОБА_6 за межами Манявської сільської ради.

Тому, необґрунтованим є висновок суд з посиланням на покази свідків, з приводу того, що ОСОБА_6 проживав в ІНФОРМАЦІЯ_5.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову підлягає скасуванню, як таке що прийняте з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм законодавства.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову та прийняти в цій частині нове рішення яким відмовити в позові щодо встановлення факту постійного проживання ОСОБА_5 з сином ОСОБА_6 на час відкриття спадщини після його смерті в с. Маркова, вул. Шептицького 204, Богородчанського району, визнання за ОСОБА_5 права власності на 2/3 частини житлового будинку, та в частині відмови в задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4, визнати за позивачкою право власності за набувальною давністю на 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що домоволодіння №204 по вул.. Шептицького (колись Ковпака) у с. Маркова Богородчанського району, яке є предметом позовних вимог сторін, станом на 15 квітня 1991 року відносилося до типу колгоспного двору. Станом на вказану дату в господарстві були зареєстровані та проживали: ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 За господарством рахувався житловий будинок 1965 року побудови та господарські будівлі та споруди 1970 року.

Відповідно до ст. 123 ЦК Української РСР, станом на 15 квітня 1991 року ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 набули права власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування у розмірі по ? частині кожному.

ОСОБА_3 30.08.1993 року зареєструвала шлюб з жителем с. Маркова ОСОБА_9, змінила прізвище на ОСОБА_9 і вибула з спірного господарства в господарство чоловіка та його батьків, що підтверджується записами в погосподарській книзі по с. Маркова Богородчанського району Івано-Франківської області за 1991-1995 роки.

16 березня 1994 року ОСОБА_8 помер, не склавши заповіту.

На час смерті останнього разом з ним були зареєстровані та фактично проживали дружина ОСОБА_5 та неповнолітній син ОСОБА_6 Тому, відповідно до ст.549 ЦК Української РСР, вони вважаються такими, що прийняли спадщину.

Суд першої інстанції прийшов також до обґрунтованого висновку що ОСОБА_4 також прийняла спадщину після смерті батька у порядку, визначеному ст. 549 ЦК УРСР. При цьому суд зазначив, що на час смерті спадкодавця, ОСОБА_4 була зареєстрованою за іншою адресою в тому ж селі, але відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК України своїми конклюдентними діями засвідчила факт прийняття спадщини і вступила в управління та володіння спадковим майном. ОСОБА_4 після смерті батька фактично повернулась проживати у господарство по вул. Шептицького, 204, в с. Маркова, вчинила необхідні дії по прийняттю спадщини після смерті ОСОБА_8

У звязку з вищенаведеним, суд прийшов до переконання, що після смерті ОСОБА_8 частка у ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 змінилась і вони усі стали володіти 1/3 часткою житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами (1/4+1/12).

Вирішуючи спір щодо позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що ОСОБА_6, хоча і був знятий з реєстрації 10.12.2005 року, але права на свою частку не втрачав, тому доводи представника ОСОБА_4С, щодо цього є хибними. Колгоспні двори, як тип господарства, припинили своє існування з 15.04.1991 року і такими, що втратили своє право на частку у майні колгоспного двору можуть бути визнані лише особи, які вибули і не витребували свою частку до вказаної дати.

Допитані судом свідки ствердили той факт, що попри формальну зміну місця реєстрації (в с. Манява вул. Вільна 22), ОСОБА_6 фактично місце проживання не змінював, прописався у господарстві своїх родичів у с. Манява лише з метою попередити можливість закриття господарського двору і вилучення земельних ділянок, але фактично проживав до дня смерті і похований у с.Маркова. Вказане підтверджується також даними свідоцтва про смерть ОСОБА_6, відповідно до якого актовий запис про смерть зроблений Марківською сільською радою.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції в даній справі правильно встановив, що фактичним місцем проживання ОСОБА_6 до дня його смерті було спірне домоволодіння, у якому він мав частку як член колгоспного двору. Останній постійно проживав у ньому з матірю ОСОБА_5, тому вимога про встановлення факту її спільного проживання з сином ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, є обґрунтована і підлягає задоволення. ОСОБА_5 після смерті сина ОСОБА_6 прийняла спадщину, а саме належну йому на час відкриття спадщини 1/3 частину у майні колгоспного двору. Тому суд обґрунтовано вказав, що за ОСОБА_5 слід визнати право на 2/3 (1/4+1/12+1/3) частини у домогосподарстві по вул. Шептицького 204 у с. Маркова Богородчанського району, а за ОСОБА_4 слід визнати право на 1/3 частку спірного житлового будинку та господарських будівель і споруд (1/4+1/12). ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не можуть зареєструвати своє право власності на належну частку у майні колишнього колгоспного двору та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дане майно.

Оскільки відповідно до положень ЦК УРСР 1963 року, постанови Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР» виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації права власності, то суд правильно вказав, що за ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в порядку ст. 392 ЦК України може бути визнано право власності на визначені вище частки.

З такими доводами погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є недоведеними, суперечать зібраним у справі доказам, тому не можуть братися до уваги як підстава для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Також не заслуговують на увагу доводи представника апелянта про необхідність збільшення її частки у домоволодінні ще на 1/8 частину за набувальною давністю, оскільки до даних правовідносин набувальна давність не може застосовуватися. Майно успадковане належним спадкоємцем, тобто матірю спадкодавця після його смерті і остання належним чином його прийняла як спадкоємець першої черги.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Богородчанського районного суду від 26 квітня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_10

ОСОБА_11