Провадження № 2/522/41/17
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

(повний текст)

6 червня 2017 року

Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за участі секретаря судового засідання Грищук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору кредиту та поруки припиненими, за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за процентами, нарахованими за користування кредитом

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися до суду з вимогами до відповідача про визнання кредитного договору, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, про надання споживчого кредиту №0 від 02.11.2006 року у сумі 643 553 швейцарських франків припиненим з 26.12.2008 року, а також про визнання договору поруки, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, №55640 від 02.11.2006 року припиненим з 26.12.2008 року.

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилались на таке.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2008 року задоволено позов АКІБ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість в сумі 2 961 802,46 гривень. Під час предявлення банком зазначеного позову останній скористався своїм правом на дострокове погашення заборгованості боржниками, а суд, приймаючи рішення, задовольнив вимоги банку. Вказане судове рішення набрало законної сили 22.08.2008 року і виконане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у добровільному порядку 26.12.2008 року шляхом передачі банку 3 026 087,43 гривень. Проте, банк повторно звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у звязку з чим позивачі звернулися до суду за захистом, ймовірно, порушених прав.

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду із зустрічним позовом, відповідно до вимог якого просить суд стягнути на користь банку солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за процентами за договором про надання споживчого кредиту № від 02 листопада 2006 року у розмірі 58 798,6 швейцарських франків, а також стягнути з них судові витрати в розмірі 22 395,26 гривень в рівних частках з кожного. Позовні вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що 02 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав боржнику кредит в іноземній валюті у розмірі 643 553,0 швейцарських франків, а боржник зобовязувався повернути цей кредит у повному обсязі не пізніше 02 листопада 2027 року та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 7,99% річних.

Вказаний кредитний договір забезпечений порукою ОСОБА_2, встановленої відповідно до договору поруки №55640 від 02 листопада 2006 рок, укладеного останнім з АКБІ «УкрСиббанк». У звязку з порушенням відповідачами за зустрічним позовом фінансової дисципліни, банк звернувся до суду з позовом про дострокове погашення заборгованості та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2008 року вказаний позов задоволено. Проте, як стверджує ПАТ «УкрСиббанк», на момент звернення із зустрічним позовом рішення Суворовського районного суду м. Одеси не виконано, хоча ОСОБА_1 частково виконано зобовязання щодо погашення заборгованості, у звязку з чим заборгованість за кредитом зменшилась до 241 719,39 швейцарських франків. Враховуючи, як стверджує ПАТ «УкрСиббанк», те, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси виконано частково, банк звернувся до суду з позовом щодо стягнення сум процентів за користування кредитом.

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні вимоги первісного позову підтримав у повному обсязі, втім заперечував проти задоволення вимог зустрічного позову, вказуючи, при цьому, на його безпідставність необґрунтованість.

Представник банку надав суду заяву, за якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, заперечував проти задоволення вимог первісного позову й просив розглядати справу за його відсутності.

Інші учасники справи у судове засідання не зявилися, сповіщались належним чином, про поважні причини такої неявки суд не повідомили, їх неявка, з урахуванням того, що вони скористалися своїм правом й висловили свою правову позицію у вказаних правовідносинах, зважаючи на тривалість судового розгляду справи не з вини суду та, як наслідок обізнаність усіх учасників справи про судовий розгляд спору, не є перешкодою для розгляду судом зазначеного спору по суті й постановлення рішення з цього приводу.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів.

Щодо фактичних обставин по справі.

Між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 02 листопада 2006 року укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого банк зобовязується надати позичальнику, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 643 553,0 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Крім того, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 02 листопада 2006 року укладено договір поруки №55640, відповідно до умов якого поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобовязань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору №0 від 02 листопада 2006 року, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2008 року задоволено позов АКІБ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість в сумі 2 961 802,46 гривень.

Під час предявлення банком зазначеного позову останній скористався своїм правом на предявлення вимоги про дострокове погашення заборгованості боржниками, а суд, приймаючи рішення, задовольнив вимоги банку. Вказане судове рішення набрало законної сили 22.08.2008 року і виконане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у добровільному порядку 26.12.2008 року шляхом передачі банку 388 457,95 доларів США, що еквівалентно 3 026 087,43 гривень.

Останнє підтверджується квитанцією 48 від 26 грудня 2008 року (том ІІ а.с. 14).

При цьому станом на день зарахування зазначеного платежу розмір залишку строкової заборгованості за наданим кредитом становило 582 257,0 швейцарських франків (том ІІІ а.с. 5), погашення зазначеної заборгованості в доларах США було зараховано банківською установою у валюті зобовязання в розмірі 378 443,67 швейцарських франків. З врахуванням останнього після часткової виплати боржником кредитного зобовязання розмір основного зобовязання перед банком становив 241 719,39 швейцарських франків. Саме ця сума становить розмір невиплаченої основної суми кредиту, на яку банк вправі нараховувати проценти за користування кредитом (це є тілом кредиту). Враховуючи існування невиплаченої основної суми кредиту (тіла кредиту) за боржником, кредитне зобовязання є невиконаним, існує, має боржником виконуватися в повному обсязі та не може вважатися припиненим, оскільки повне виконання грошового зобовязання може слугувати підставою його припинення.

Останнє свідчить про часткове виконання боржниками взятих на себе зобовязань за вказаними договорами з звязку з наведеним нижче.

Щодо вимоги за первісним позовом про визнання іпотеки припиненою.

Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу кредитних правовідносин, зокрема повернення кредитних коштів за договором про надання споживчого кредиту №0 від 02.11.2006 року у сумі 643 553,0 швейцарських франків.

Як встановлено судом, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2008 року задоволено позов АКІБ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість в сумі 2 961 802,46 гривень.

Вказане судове рішення набрало законної сили 22.08.2008 року і виконане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у добровільному порядку 26.12.2008 року шляхом передачі банку суми еквівалентної 3 026 087,43 гривень.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 2 листопада 2006 року ОСОБА_2, остання придбала квартиру під номер пятим, що знаходиться в місті Одесі по вул. Дерибасівській, буд. 1, що складається з восьми кімнат, загальною площею 277,3 кв.м.

Згідно з договором купівлі-продажу, укладеним 26 грудня 2008 року ОСОБА_2, остання продала квартиру під номер пятим, що знаходиться в місті Одесі по вул. Дерибасівській, буд. 1, що складається з восьми кімнат, загальною площею 277,3 кв.м.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначено перелік підстав для припинення іпотеки, зокрема: іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі, якщо іпотекодавець не відновив її.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року № 200 й зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 року № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 року за № 152/5343) та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

У постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року по справі № 6-1680 цс15 сформовано обовязкову для оцінки спірних правовідносин правову позицію, зі змісту якої слідує, що у випадку якщо у кредитному договорі, за наявності хоча б у однієї сторони зобовязання (або у банка-отримувача або у ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, згідно зі статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Втім, у постанові від 21 грудня 2016 року № 6-1672 цс16 Верховний Суд України визначив, що відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у національній валюті гривні.

Таким чином, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зважаючи на обрану валюту зобовязання, встановлену в умовах договору, укладеного між сторонами, аналізуючи у своїй сукупності сформовані правові позиції Верховним Судом, що є обовязковими для застосування усіма судами першої та апеляційної інстанцій, аналізуючи вказані норми закону й зважаючи на зміст рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2008 року у справі за позовом АКІБ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд зробив висновок, що сума коштів у розмірі 2 961 802,46 гривень, яка зазначена у резолютивній частині цього рішення суду, є еквівалентом валюти зобовязання за укладеним договором про надання споживчого кредиту №0 від 02.11.2006 року станом на момент постановлення судового рішення.

З огляду на вказане, беручи до уваги офіційний курс гривні до швейцарського франку станом на дату останнього платежу боржником за кредитним зобовязанням, що встановлений Національним банком України 26.12.2008 року, цей суд дійшов висновку про лише часткове виконання боргових зобовязань ОСОБА_1, ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» за договором, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, про надання споживчого кредиту №0 від 02.11.2006 року, та, як наслідок, й про відсутність передумов вважати, що настали підстави припинення зазначеної іпотеки, як похідного від основного зобовязання, що є складовою частиною боргового зобовязання.

При цьому, судом враховано, що під виконанням сторонами зобовязання необхідно розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають з природи та змісту зобов'язання, передбаченого договором. Отже, зміст основного зобовязання визначається не лише текстом кредитного договору, а охоплює реально існуючі правовідносини, зміст яких визначають усі права та обовязки сторін кредитного договору.

Таким чином, посилання позивачів за первісним позовом на ту обставину, що в судовому рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2008 року зазначено іншу валюту зобовязання українську гривню, не дає підстави вважати, що вказаним судовим рішенням змінено валюту зобовязання, визначену сторонами в договорі, або, в цілому, вирішені інакше питання про виконання кредитних зобовязань саме у гривні й у зафіксованій в такому судовому рішенні сумі грошових коштів у національній валюті станом на дату постановлення цього рішення.

Окрім цього, судом надано правову оцінку довідці АКІБ «Укрсиббанк» № 138-2/31-21-17/731 від 26 грудня 2008 року про своєчасне виконання у повному обсязі ОСОБА_2 боргових зобовязань перед банком. Так, зі змісту вказаної довідки слідує відсутність боргових зобовязань останньої перед банком що повідомлено є диною метою скасування вжитого забезпечення, втім судом встановлено протилежне, вказане підтверджується й доказами, наданими суду банком-кредитодавцем.

За умови неповного виконання божником (позивачами) свого зобовязання перед банком, зазначена довідка не може розглядатися як прощення кредитором боргу (стаття 605 ЦК України), а так само не свідчить про припинення зобовязання за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), а тому не є підставою для припинення договірного кредитного зобовязання. Для таких дій воля сторін має бути відповідним чином сформованою, свідчити про таке однозначно, бути оформленою відповідним чином, яка виключає можливість однозначного та обєктивного її сприйняття.

Отже, зазначена довідка мала би правове значення, на якому наполягає сторона позивачів, лише у разі, якщо б її зміст відповідав дійсним обставинам та характеру правових відносин між сторонами. За відсутності однозначно висловленої волі кредитора, що б з певністю свідчило про прощення боргу боржника або про відповідну домовленість сторін договору у такому договірному зобовязанні, суд позбавлений підстав брати цей документ в якості підстави припинення кредитного зобовязання.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини й піддаючи системному аналізові вказані норми права, суд зобовязаний зробити висновок про наявність беззаперечних підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 й ОСОБА_2 з причин його безпідставності й необґрунтованості.

Щодо вимоги первісного позову про визнання договору поруки припиненим.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_1 (а так само й поручитель за договором поруки № 55640 від 02.11.2006 року) первинно взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Відповідно до ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобов'язання, а також відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як роз'яснено в п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30 березня 2012 року, № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні цієї вимоги судом враховано, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобовязання не пред'явить вимоги до поручителя. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа №6-53цс14).

При цьому, судом встановлено звернення банку, зокрема, до ОСОБА_2 поручителя за кредитним договором, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 11 квітня 2008 року.

Враховуючи встановлення факту такого звернення банку до суду з відповідною вимогою до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, то посилання позивачів за первісним позовом на це в якості обґрунтування вимоги про припинення договору поруки суд вважає таким, що не знайшло свого підтвердження у встановлених судом обставинах.

При цьому, у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 03 лютого 2016 року в справі № 6-2017цс15, зазначено, що з огляду на визначений статтею 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили, а також зважаючи на зміст статтей 553, 559 Цивільного кодексу України, слід дійти висновку про те, що у разі, якщо є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором, в якому судом розглядалося питання дійсності договору поруки, і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про припинення поруки суду необхідно враховувати встановлення таким судовим рішенням указаних обставин.

Оскільки рішенням суду в іншій справі, за участю тих самих осіб, з позичальника та поручителя, стягнуто суму кредитної заборгованості, встановлено обставини щодо дійсності та чинності договору поруки з підстав, заявлених у цьому позові, тому підстави для задоволення у цій справі позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_2 про припинення поруки з інших підстав також судом не встановлені.

У частині 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на вказане, зважаючи у тому числі й на те, що судом відмовлено у вимозі позивачів про припинення договору іпотеки, беручи до уваги безпідставність й необґрунтованість заявленої вимоги, суд відмовляє у її задоволенні.

Щодо вимоги зустрічного позову про стягнення заборгованості за процентами за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 02 листопада 2006 року.

Відповідно до п. 1.3.1 Кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник сплачує проценти за процентною ставкою 7,99 %.

Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору позичальник зобов'язався використовувати кредит на зазначені в договорі цілі і забезпечити повернення отриманого кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені договором терміни.

Судом встановлено саме неповне часткове виконання боргових зобовязань ОСОБА_1, ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» за договором, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, про надання споживчого кредиту №0 від 02.11.2006 року шляхом сплати частини коштів 26.12.2008 року. Як зазначено, у суду відсутні підстави вважати боргові зобовязання відповідачів за зустрічним позовом перед банком припиненими.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору суд зобовязаний зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, що не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на стягнення певної суми штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу. За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Як вбачається зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 524 ЦК України валютою зобовязання є національна валюта України. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Згідно із абз.3 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вказане узгоджується й з правовою позицією, сформульованою у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1206цс15, що згідно з положенням ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права й обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Таким чином, суд вважає за можливе стягнути заявлену суму заборгованості у валюті кредиту швейцарських франках.

При цьому, судом враховано, що позивач має право на стягнення сум процентів за користування кредитом, що були нараховані після постановлення рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2008 року виключно з урахуванням правил, встановлених 257 ЦК України щодо встановлення строків загальної позовної давності у три роки, починаючи з 31 травня 2013 року.

Вирішуючи питання про розмір сум, що підлягають стягненню з відповідачів на користь банку, суд вважає, що стягненню підлягають проценти згідно з наданим банком розрахунком: 189 474,74 швейцарських франків (загальна сума заборгованості за відсотками за користування кредитом) 130 676,13 швейцарських франків (сума заборгованості за відсотками за користування кредитом, нараховані до моменту початку обрахунку трирічного терміну загальної позовної давності) = 58 798,60 швейцарських франків.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не виконано обовязку з повернення суми заборгованості по відсоткам, нарахованим за користуванням кредиту, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню й вважає за можливе й необхідне стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (рахунок № 0113 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, МФО 351005, код банку 09807750) заборгованість за процентами за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 02 листопада 2006 року у розмірі 58 798 (п'ятдесят вісім тисяч сімсот дев'яносто вісім) швейцарських франків 60 сантимів.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 13, 16, 192, 257, 524-526, 533, 553-554, 558-559, 610-611, 1048-1049, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 61, 88, 169, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, положеннями Закону України «Про іпотеку», СУД

В И Р І Ш И В :

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за процентами, нарахованими за користування кредитом задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (рахунок № 0113 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, МФО 351005, код банку 09807750) заборгованість за процентами за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 02 листопада 2006 року у розмірі 58 798 (п'ятдесят вісім тисяч сімсот дев'яносто вісім) швейцарських франків 60 сантимів.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (рахунок № 0113 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, МФО 351005, код Банку 09807750) грошові кошти за сплачений судовий збір у розмірі 22 395, 26 гривень.

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору кредиту та поруки припиненими відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ С.О. Погрібний

06.06.2017