08 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області розглянувши справу за позовом Заступника прокурора Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Державного підприємства "Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України" до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки та їх витребування з чужого володіння за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2017 року більшістю голосів суддів дійшла висновку про необхідність відхилення апеляційних скарг та залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Однак, по даній справі, на мою думку, апеляційні скарги належало задовольнити частково, вказане заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову за такого.
Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що рішення селищної ради про передачу у власність громадянам земельної ділянки, що була у користуванні державного підприємства , було постановлено всупереч вимогам Закону та без погодження землекористувача, через що підлягало визнанню недійсним, як і державні акти, які видані громадянам на підставі цього ж рішення, із витребуванням спірних ділянок на користь державного підприємства.
Не зважаючи на доводи апеляційної скарги, висновок міського суду, з яким погодилася більшість колегії суддів апеляційного суду про те, що оскаржуваним рішенням і діями щодо передачі у приватну власність, зміни цільового призначення, подальшого відчуження земельної ділянки порушено право належного користувача земельною ділянкою, яка відносяться до особливо цінних земель та вилучення яких для несільськогосподарських потреб не допускається за винятком випадків визначених ч.2 ст.150 ЗК України, розпорядження якими відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України на мою думку, повністю підтверджується матеріалами справи і являється правильним.
Разом з тим, стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.
Відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).
Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.
Згідно із частиною першою цієї статті органи та інші особи, які відповідно до статті 45 ЦПК України звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.
Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
У справі, яка є предметом перегляду, відповідачами заявлено про застосування позовної давності.
Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.
Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» (далі - ОСОБА_5 № 4176 - VI) пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено.
ОСОБА_5 набрав чинності 15 січня 2012 року.
Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.
Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.
Положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.
Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.
Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.
На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.
Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (№ 6-178цс15), від 16 вересня 2015 року (№ 6-68цс15) та від 28 вересня 2016 року (№ 6-832цс16), що судом першої інстанції та більшістю колегії суддів апеляційного суду враховано не було.
Таким чином, у даній справі держава в особі органів, як субєктів владних повноважень, зокрема, Державного агентства земельних ресурсів України (правонаступник Головне управління Держгеокадастру) у Київській області, Державного підприємства "Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів від дня прийняття рішення Глевахінською селищною радою Васильківського району Київської області 11 вересня 2006 року про передачу безоплатно у власність спірної земельної ділянки громадянинові ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. В даному випадку строк позовної давності сплинув 11 вересня 2009 року.
З позовом же прокурор звернувся до суду лише 14 січня 2015 року, тобто із пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, клопотання про поновлення строку не заявив і доказів поважності причин пропуску не надав.
При цьому, вважаю, що звернення Глевахінської селищної ради Васильківського району Київської області з позовом до господарського суду Київської області на перебіг строку позовної давності у даній справі не вплинуло.
Тому, вважаю, що враховуючи заяву третьої особи по справі про застосування строку позовної давності, рішення суду, на підставі п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягало скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Суддя Апеляційного суду
Київської області ОСОБА_6