АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_3, начальника служби управління персоналом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_4, треті особи Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Державна служба України з питань праці про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання недійсним запису у трудовій книжці, відшкодування моральної шкоди та покладення зобов'язання відшкодування матеріальної шкоди.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (надалі - ДП «АМПУ»), голови ДП «АМПУ» ОСОБА_3, начальника служби управління персоналом ДП «АМПУ» ОСОБА_4 про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання недійсним запису у трудовій книжці, відшкодування моральної шкоди та покладення зобов'язання відшкодування матеріальної шкоди.

Зазначав, що працював на посаді начальника відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи в ДП «АМПУ», з якої наказом голови ДП «АМПУ» ОСОБА_3 від 05 лютого 2016 року № 37-к 3-1 «Про припинення трудового договору» був звільнений на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.

Посилаючись на те, що його звільнення відбулось з порушенням норм законодавства України про працю, без отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він є, завдання йому діями відповідачів моральних страждань, у зв'язку з чим він знаходиться у депресивному стані, втратив нормальні життєві зв'язки, що в свою чергу, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, просив:

- визнати незаконним наказ ДП «АМПУ» від 05 лютого 2016 року № 37-к 3-1 «Про припинення трудового договору»;

- поновити його на посаді начальника відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи «Адміністрація морських портів України»;

- визнати недійсним запис від 05 лютого 2016 року № 23 у його трудовій книжці про звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці;

- стягнути з ДП «АМПУ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.;

- покласти обов'язок на голову ДП «АМПУ» ОСОБА_3 та начальника служби управління персоналом ДП «АМПУ» ОСОБА_4 відшкодувати ДП «АМПУ» шкоду, заподіяну оплатою вимушеного прогулу, у зв'язку із незаконним звільненням позивача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року, з урахуванням додаткового рішення суду від 27 березня 2017року, позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ ДП «АМПУ» «Про припинення трудового договору» № 37-к 3- 1 від 05 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника відділу, у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ» з 05 лютого 2016 року. Стягнуто із ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_2 130 487 грн. 90 коп., з яких 120 487грн.90коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума зазначена без утримання податку з доходів та інших обов'язкових платежів), з індексацією та 10 000грн. на відшкодування моральної шкоди.

Визнано недійсним запис у трудовій книжці, виданій на ім'я ОСОБА_2 під порядковим номером № 23 про звільнення згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ДП «АМПУ», за її змістом, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду в задоволеній частині вимог та постановити по справі в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача, яка просила апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, враховуючи таке.

За змістом апеляційної скарги, рішення районного суду в частині відмови у позові не оскаржено, тому відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення районного суду в оскаржуваній частині зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Визнаючи звільнення ОСОБА_2 з роботи незаконним, районний суд виходив з того, що після 05 квітня 2015 року ДП «АМПУ» та позивач продовжили трудові відносини на загальних умовах, а тому продовження процедури виконання наказу ДП «АМПУ» від 23 січня 2015 року № 18-к відносно позивача є неправомірним, окрім цього, первинна профспілкова організація, членом якої він є, відмовила в дачі згоди на звільнення.

Між тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ДП «АМПУ» з червня 2013 року на посаді начальника відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи, робоче місце якого знаходилося за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 14.

Відповідно до наказу ДП «АМПУ» № 18-к «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» від 23 січня 2015 року проведено в апараті управління ДП «АМПУ» зміни в організації виробництва і праці шляхом переведення підрозділів та робочих місць працівників апарату управління ДП «АМПУ» служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи і інспектора з запобігання і протидії корупції, які розміщуються в орендованих приміщеннях за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 14, до приміщень будівлі ДП «АМПУ» за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1 (а.с.12-13).

Встановлено, що 04 лютого 2015 року позивача було ознайомлено під особистий підпис з наказом ДП «АМПУ» від 23 січня 2015 року № 18-к , вручено повідомлення від 26 січня 2015 року № 02-03/25 про зміни в організації виробництва і праці та про наступну зміну істотних умов праці за його посадою через два місяці (а.с.13).

З матеріалів справи убачається, що 10 березня 2015року ОСОБА_2 було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, проте рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року звільнення визнано незаконним й позивача поновлено на роботі згідно наказу № 462-к від 28 грудня 2015 року, а за час вимушеного прогулу стягнуто заробітну плату (а.с.17-22).

Встановлено, що 05 січня 2016 року позивачу було вручено лист № 01-03/2 від 05 січня 2016 року з додатками до нього - копією наказу від 23 січня 2015 року № 18-к, яким робоче місце ОСОБА_2 переміщено до м. Одеса та копією повідомлення № 02/03/15 від 26 січня 2015 року, отриманого позивачем 04 лютого 2015 року (а.с.97,100).

Наказом ДП «АМПУ» від 05 лютого 2016 року № 37-к 3-1 «Про припинення трудового договору» ОСОБА_2 був звільнений з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (а.с.14).

Поновлюючи ОСОБА_2 на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено з роботи після спливу строку дії попередження про виконання наказу № 18к від 23 січня 2015 року.

Разом з тим, суд першої інстанції під час ухвалення рішення хоча і керувався положеннями ч. 3 ст. 32 КЗпП України, проте неправильно витлумачив його зміст.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України, у зв'язку зі змінами в організаціївиробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Отже, ч. 3 ст. 32 КЗпП на власника покладено обов'язок попередити працівника за два місяці про майбутні зміни в організації виробництва і праці, а також про зміни істотних умов його праці, що викликаються змінами в організації виробництва і праці.

Проведення власником заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника. Водночас такі зміни не повинні означати примусу до праці.

Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв'язку із змінами істотних умов праці.

Матеріалами справи доведено, що наказ ДП «АМПУ» від 23 січня 2015 року № 18-к «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників», у відповідності до якого робоче місце за посадою, яку обіймав позивач, було переміщено у іншу місцевість, є чинним й 04 лютого 2015 року позивача було попереджено про необхідність його виконання та роз'яснено право на свій розсуд погодитися зі зміною істотних умов, або відмовитись від продовження роботи на нових умовах, про що повідомити адміністрацію завчасно.

Встановлено, що у подальшому, трудовий договір з ОСОБА_2 було розірвано за п. 4 ст. 40 КЗпП України, проте рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року зазначене звільнення визнано незаконним й його поновлено на роботі та стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Отже, поза увагою суду залишилася та обставина, що поновлено позивача на роботі з 10 березня 2015 року й за період вимушеного прогулу йому виплачена заробітна плата, що виключає необхідність повторного повідомлення позивача про зміну його істотних умов праці з дотриманням двохмісячного строку.

Встановлено, що після видачі наказу про поновлення на роботі, посадовими особами державного підприємства позивачу було вручено копію наказу від 23 січня 2015 року № 18-к разом з отриманою ним 04 лютого 2015 року копією попередження й запропоновано 05 лютого 2016 року повідомити про свою згоду чи відмову продовжувати роботу, а також попереджено, що у відсутність згоди на продовження роботи у зв'язку з змінами в організації виробництва і праці, трудовий договір буде припинено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с.96,100,101).

Наказ ДП «АМПУ» від 23 січня 2015 року № 18-к «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників», яким передбачено переміщення робочого місця ОСОБА_2 з м. Києва до м. Одеси є чинним, а тому підлягає до обов'язкового виконання.

Про дійсність наказу та необхідність його виконання, ОСОБА_2 був офіційно попереджений 04 лютого 2015 року, тобто згодом після прийняття наказу, а також проінформований додатково про таке попередження після поновлення його на роботі 05 січня 2016 року, що узгоджується зі змістом положень ч. 3 ст. 36 КЗпП України про обов'язок роботодавця повідомити працівника про зміну його істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці (а.с.96).

Отже, законодавець пов'язує двохмісячний строк з дати прийняття наказу про зміну істотних умов праці робітника та не обмежує строком прийняття роботодавцем рішення про такі зміни.

Матеріалами справи доведено, що в межах двохмісячного строку з дати прийняття відповідного наказу ОСОБА_2 було повідомлено про істотні зміни умов праці, а після поновлення на роботі та у відсутності у нього волевиявлення змінювати робоче місце, 05 лютого 2016 року ДП «АМПУ» правомірно видано наказ про припинення трудових відносин з ОСОБА_2

За таких обставин, колегія суддів визнає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що строк виконання наказу від 23 січня 2015 року № 18-к сплинув 05 квітня 2015 року.

Окрім цього, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції враховував лист Первинної профспілкової організації ДП «АМПУ», відповідно до змісту якого профспілкова організація відмовила в наданні згоди на звільнення позивача, який є членом профкому, за п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с.24-27).

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним, у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», враховуючи, що необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Беручи до уваги, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року в справі № 6-703цс15 та у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до врахування судами під час розгляду аналогічних справ.

Суд першої інстанції послався у своєму рішенні на зазначену правову позицію, проте належно не врахував наступне.

Так, основним аргументом профспілкової організації про відмову в дачі згоди на звільнення позивача, є незаконність наказу ДП «АМПУ» від 23 січня 2015року №18к.

Разом з тим, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 та інших до ДП «АМПУ» про визнання незаконним наказу № 18-к від 23 січня 2015 року «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» та скасування повідомлень (а.с.94-95).

В ухвалі суду касаційної інстанції визнано доведеним законність змін істотних умов праці на ДП «АМПУ» з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління підприємства та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, в результаті чого і було прийнято рішення щодо переміщення робочих місць деяких працівників, в тому числі й ОСОБА_2, з м. Києва до м. Одеса.

Окрім цього, у судовому рішенні колегія суддів зазначила, що зміни в організації виробництва є правом роботодавця, який вправі самостійно визначати найбільш вигідні умови здійснення господарської діяльності, однак при цьому повинні дотримуватись, визначені трудовим законодавством, права працівників, що в даному випадку було дотримано, а також те, що законодавством не передбачено погодження наказу про зміни в організації виробництва і праці та зміни істотних умов праці працівників з профспілковою організацією або виборним органом (а.с.94-95).

Згідно положень ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, викладене профспілковою організацією правове обґрунтування суперечить матеріалам справи та положенням процесуального закону, а інша підстава до відмови - припинення з ОСОБА_2 трудових відносин за спливом двохмісячного строку з дня попередження про істотні зміни в організації праці, суперечить положенням ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

З огляду на викладене, районний суд не мав правових підстав до визнання звільнення позивача незаконним, поновлення його на роботі, визнання недійсним запису у трудовій книжці та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу й моральної шкоди.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, не правильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права та дійшов помилкового висновку про звільнення позивача з роботи з порушенням норм трудового законодавства.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог підлягає скасуванню, а по справі в цій частині слід ухвалити нове рішення про відмову в позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити по справі в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскарженo в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/8658/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2372/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Гуменюк А.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.