Справа №473/3815/16-ц 19.06.2017 19.06.2017 19.06.2017
Провадження №22-ц/784/1345/17
Справа № 473/3815/16-ц Головуючий 1 інстанції Лузан Л.В.
Провадження № 22-ц/784/1345/17 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 червня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Шагаєм О.А.,

з участю:

представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

представника відповідача ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» ОСОБА_6, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі Страхова компанія) про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної ДТП, -

у с т а н о в и л а :

26 грудня 2016 року ОСОБА_2, діючи через свого представника ОСОБА_3 предявив до ОСОБА_4 та ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі Страхова компанія) зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

Він є власником автомобіля «ГАЗ 31105», державний номер НОМЕР_1.

19 грудня 2014 року, відповідач ОСОБА_4, керуючи у стані алкогольного спяніння належним йому транспортним засобом «ЗАЗ 968м», державний номер НОМЕР_2, і рухаючись на зустріч позивачеві по вул. Тімірязєва у місті Вознесенську, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого частково виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з транспортним засобом позивача, у звязку з чим автомобіль останнього отримав значні пошкодження.

Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 лютого 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч.1, ст.130 КУпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту строком 7 діб.

Згідно висновку експертного дослідження відділу інженерно-технічної, економічної та товарознавчої експертизи Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Миколаївській області №72-1 від 15 червня 2015 року, вартість матеріальних збитків, завданих власнику транспортного засобу позивача, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, на момент проведення дослідження становить 24 952 гривні 50 копійок, а вартість відновлювального ремонту - 35 200 гривень.

Відповідно до полісу цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/7878582 від 30 квітня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», останнє бралося у разі настання страхового випадку, відшкодувати збитки, завдані страхувальником, сплативши потерпілому страхову суму, завдану майну, що не перевищує 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

На виконання своїх зобовязань за полісом, 20 квітня 2015 року Страхова компанія відшкодувала ОСОБА_2 18 507 гривень 04 копійки, що підтверджується заявою про видачу готівки №1А0554299.

Проте, отриманих грошей на ремонт автомобіля було недостатньо, у звязку з чим на відновлення автомобіля він додатково витратив ще 62 222 гривні 96 копійок.

Оскільки сума отриманого страхового відшкодування значно менша розміру фактично понесених ним витрат на відновлення автомобіля, а Страхова компанія не бажає у добровільному порядку відшкодувати максимальну суму 50 000 гривень згідно полісу, позивач, після уточнення, остаточно просив стягнути з неї на свою користь недоотриману суму страхового відшкодування у розмірі 30 982 гривні 96 копійок та 33 255 гривень 20 копійок із безпосереднього заподіювача шкоди - ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги визнав частково, згоден компенсувати позивачу 510 гривень франшизи, в іншій частині вимоги щодо нього вважає необґрунтованими.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2017 року позов задоволено частково, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто 17 202 гривні 96 копійок на відшкодування матеріальних збитків, а також 172 гривні 93 копійки судового збору.

У задоволені позовних вимог до Страхової компанії відмовлено в повному обсязі, за їх безпідставністю.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував тим, що суд безпідставно задовольнив його вимоги частково, проігнорувавши надані ним докази, щодо дійсних розмірів майнової шкоди.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду 1 інстанції скасувати, оскільки міськрайонним суд при його ухваленні не у повній мірі оцінив дійсні обставини спору, належним чином не уяснив норми, що мали значення для вірного її вирішення, внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.

Так, задовольняючи частково позов ОСОБА_2, міськрайонний суд виходив з того, що, відшкодуванню підлягають витрати, які він реально поніс для відновлення свого порушеного права після дорожньо-транспортної пригоди, з урахування зношеності автомобіля. Та оскільки страхове відшкодування було недостатнім для відновлювального ремонту, і рішення Страхової компанії про виплату відшкодування у значно меншому розмірі він не оскаржував, то для повного відшкодування його дійсних витрат, різницю слід стягнути не з компанії, а з винної у заподіянні шкоди особи і то, у меншому, чим вимагав позивач розмірі.

У звязку з чим, і відповідно до статей 16, 23, 1166, ч. 1 ст. 1187, ст. 1194 ЦК України, відповідач ОСОБА_4 повинен відшкодувати завдану позивачеві майнову шкоду, в доведеному позивачем розмірі.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не у повній мірі погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо результату вирішення справи, вважає помилковими, недостатньо вмотивованим й незаконними.

Так, відповідно до статей 23, 1166, 1187, 1194 ЦК України, глави 8 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» - майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що в такому порядку і обсязі шкода відшкодовується названою особою лише за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Питання про відповідальність за шкоду, заподіяну, в результаті зіткнення, самим джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них, вирішується за правилами ст. 1166 ЦК України, а саме: шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого - відшкодовується винним; при наявності лише вини володільця, якому заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди - жоден з них не має права на відшкодування.

Визначаючи розмір відшкодування шкоди, судам належить враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням кошти, збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджено, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Крім того, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, які складаються з судового збору; витрат на правову допомогу; витрат, повязаних із проведенням судових експертиз та залученням спеціалістів.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди, завданої майну фізичної особи внаслідок зіткнення транспортних засобів, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобовязання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобовязаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обовязок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

У разі невідповідності розміру виплаченого страхового відшкодування розмірові документально підтверджених витрат страхувальника, страховик, в межах розміру своєї відповідальності, повинен доплатити потерпілому страхове відшкодування, якщо той заявив таку вимогу.

При цьому, документальне підтвердження витрат на відновлювальний ремонт повинно надходити від спеціалізованого для даної моделі дорожньо-транспортного засобу підприємства.

Проте, надання такого документу від іншого, не спеціалізованого підприємства не позбавляє Страхову компанію обовязку на довиплату відшкодування, однак, з правом перерахунку вартості відновлювального ремонту, виходячи з вартості ремонтно-відновлювальних робіт, що існують на спеціалізованому підприємстві.

Зазначеним і слід було керуватися при вирішені даного спору, проте той такого у повній мірі не дотримався.

Як вбачається з ксерокопії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки ГАЗ 3110 5 (а.с.- 5); ксерокопії постанови Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 лютого 2015 року про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності (а.с. 6); копія квитанції про сплату грошових коштів за експертне дослідження (а.с. -15); висновку спеціаліста акт № 72-1 від 15.06.2015 року (а.с. 8-13); протоколу огляду транспортного засобу (а.с. 61-62); акту дослідження № ВЕ6887АС-14.01/2 від 14.01.2015 року (а.с.63-69); розрахунку страхового відшкодування (а.с.-70); документів на підтвердження підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_7 (а.с. 59-60); листування позивача зі Страховою компанією (а.с. -34-38); заяв про видачу та отримання готівки (а.с. -30-31); ксерокопії полісу № АС/ 7878582 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. -27); квитанції до прибуткового касового ордеру (а.с. -17) 19 грудня 2014 року з вини відповідача ОСОБА_4, який у стані алкогольного спяніння, керував забезпеченим страховим полісом і належним йому транспортним засобом «ЗАЗ 968м», державний номер НОМЕР_2, було пошкоджено автомобіль позивача.

Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 лютого 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч.1. ст.130 КУпАП України та накладено адміністративне стягнення.

Згідно висновку експертного дослідження відділу інженерно-технічної, економічної та товарознавчої експертизи Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Миколаївській області № 72-1 від 15 червня 2015 року вартість відновлювального ремонту, без врахування фізичного зносу деталей, пошкодженого транспортного засобу на момент проведення дослідження становила - 35 200 гривень.

Відповідно до полісу цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/7878582 від 30 квітня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», та, за наявності таких же як і у дослідженні пошкоджень та необхідних робіт, сплатила позивачу страхове відшкодування у розмірі 18 507 гривень 04 копійки, якого для ремонту автомобіля не вистачило. У звязку з чим позивачеві довелося витрачати власні кошти на відновлення автомобіля, який було розпочато та закінчено у лютому 2016 року.

Іншого сторони не довели, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є їх обовязком.

За такого, Страхова компанія, в межах обсягу своєї відповідальності та доведеності витрат повинна була доплатити страхове відшкодування, а решту боргу, франшизу та витрату позивача на оцінку збитків повинен компенсувати безпосередній заподіювач шкоди.

При визначені розміру відшкодування, належних до стягнення із Страхової компанії, суд виходить з наступного.

Фактична сплата відшкодування відбулася 20 квітня 2015 року (а.с. -30), а відновлювальні роботи проведені в кінці лютого 2016 року, тобто зі спливом значного строку від вчинення дорожньої події. В цей час відбулося значне підвищення цін на запасні частини та роботи, необхідних для відновлення пошкодженого транспортного засобу.

За такого і відсутності у позивача перешкод для проведення ремонтних робіт, як на думку колегії, розмір відшкодування слід визначити з вказаної у досліджені грошової суми, необхідної на ремонт у розмірі 35 200 гривень, за вирахуванням отриманого страхового відшкодування у розмірі 18 507 гривень 04 копійки, і множення отриманої суми - 16 693 гривень на індекс зміни споживчих цін в Україні за період квітень 2015 року лютий 2016 року (125,02 %) і воно становитиме 20 702 гривні 66 копійок.

Саме вказану грошову суму, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України) і слід було стягнути із страхової компанії на користь позивача.

Оскільки міськрайонний суд був іншої думки і відмовив у стягненні, то його слід провести за судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Що до вимоги позивача про стягнення з Страхової компанії відшкодування у більшому розмірі, то вона не ґрунтується ні на законі, ні на наданих ним доказах, а тому не може бути задоволена.

Крім того, з іншого відповідача на користь позивача слід стягнути франшизу у розмірі 510 гривень та витрати того на оплату експертного дослідження у розмірі 1 015 гривень 20 копійок, оскільки названі витрати не підлягають відшкодуванню Страховою компанією, а є зоною відповідальності безпосереднього заподіювача шкоди, тим більше, за наявності згоди його представника.

За такого, і в цій частині, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового, про стягнення з відповідача ОСОБА_4 відшкодування у названому розмірі.

Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь ОСОБА_2 917 гривень 33 копійки та з ОСОБА_4 67 гривень 45 копійок, на відшкодування судових витрат ОСОБА_2 в обох судових інстанціях, відповідно до задоволеної частини вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2017 року та ухвалу того ж суду від 24 квітня 2017 року про виправлення арифметичної помилки скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» та ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь ОСОБА_2 20 702 гривні 66 копійок та з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1 525 гривень 20 копійок на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь ОСОБА_2 917 гривень 33 копійки та з ОСОБА_4 - 67 гривень 45 копійок на відшкодування судових витрат в обох судових інстанціях.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_8