АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Чобіток А.О.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», третя особа: ОСОБА_5 про визнання припиненими правовідносин майнової поруки,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_4звернулась до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», третя особа: ОСОБА_5 про визнання припиненими правовідносин майнової поруки.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_5 був укладений договір кредиту, забезпечений договором іпотеки, укладеним за згодою ОСОБА_4 Враховуючи те, що договір іпотеки містить змішані умови, зокрема і договору поруки, а обсяг зобов'язань за кредитним договором було збільшено без згоди позивача, як поручителя, зобов'язання за договором іпотеки, майнової поруки підлягають визнанню такими, що припинені.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2017 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про відсутність підстав вважати припиненим договір майнової поруки. Зокрема зазначав, що правовідносини майнового поручительства внаслідок збільшення обсягу забезпеченого іпотекою кредитного зобов'язання без відповідного погодження майнового поручителя на таке збільшення останнім в частині майнового поручительства позивача, слід вважати припиненими. Крім того, зазначив, що майнова порука є припиненою у зв'язку з припиненням основного зобов'язання, забезпеченого майновою порукою. Також зазначив, що відповідач пропустив шестимісячний строк для звернення до майнового поручителя з вимогою щодо забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавали. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його безпідставності та необґрунтованості.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що згідно рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.12.2014, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2015, постановою Верховного суду України від 01.07.2015 (а.с.129-151), встановлено що 17.09.2007між відповідачем та третьою особою, був укладений договір кредиту (а.с.6-8/).

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань між сторонами кредитного договору був укладений договір іпотеки від 17.09.2007 (а.с. 9-10), згідно з яким третя особа, як позичальник, передав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира). Іпотечний договір був укладений за згодою позивача, яка на час укладення договору іпотеки перебувала у шлюбі з третьою особою (а.с. 14). Згода позивача викладена у нотаріально посвідченій заяві (а.с. 15). На предмет іпотеки звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за основним зобов'язанням.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2009 за результатом розгляду справи про поділ майна позивача та третьої особи, квартиру поділено по Ѕ частині (а.с. 106-108).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.03.2010 (а.с. 114-118) було встановлено, що 17.09.2007 між позивачем та відповідачем укладено договір поруки в рахунок забезпечення виконання зобов'язань вищевказаного кредитного договору, укладеного між відповідачем та третьою особою. Враховуючи, що обсяг зобов'язань за кредитним договором було збільшено даним рішенням суду, договір поруки між позивачем та відповідачем було припинено.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4 стверджує, що до договору іпотеки слід застосувати положення норм про припинення поруки. Проте вказане твердження є помилковим з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 559 ЦК України визначено, що договір припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавцем може бутиборжник або майновий поручитель. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи боржника.

Як передбачено ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняє інших підстав, передбачених цим Законом.

Отже, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що застава (іпотека) і порука є різними видами забезпечення зобов'язань, тому норми, які регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема в постановах від 04.11.2015 у справі № 6-1534цс15, від 17.09.2014 у справі 109цс14, а тому в силу приписів ст. 360-7 ЦПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у цих постановах Верховного Суду України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім цього, як зазначено п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, які виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК України,застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, які регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Також, як зазначено у п. 4.1.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, які виникають з кредитних договорів» № 1 від 24.11.2014, у застосуванні статті 559 ЦК України слід враховувати, що ця норма не поширюється на правовідносини майнової поруки (застави), яка є окремим видом забезпечення виконання зобов'язання. Застава регулюється нормами параграфа 6 (статті 572 - 593) глави 49 ЦК України та Законами України «Про іпотеку» і «Про заставу».

Підстави припинення майнової поруки безпосередньо врегульовано окремими нормами цивільного законодавства, а тому суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язання, - незалежно від ступеню їх подібності.

З огляду на вищевикладене, твердження позивача щодо застосування до даних правовідносин положень норм про припинення поруки є помилковим.

ОСОБА_4 вважає, що оскільки банк скористався правом на повернення кредиту шляхом подання до суду позовної заяви то після ухвалення рішення суду між сторонами існують лише зобов'язальні правовідносини з посиланням на позиції Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Проте, міркування позивача є помилковим з огляду на положення ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК, змісту кредитного договору, що регулюють правовідносини сторін. Виходячи із їх системного аналізу можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК, що підтверджується позицією Верховного суду України Постанова 21.09.2016 №311/3310/14-ц.

ОСОБА_4 посилається на те, що доказів попереднього або одночасного із вказаною зміною розміру процентної ставки узгодження з позивачем як іпотекодавцем змін основного зобов'язання не існує оскільки таке узгодження не відбувалося.

Разом з тим, відповідно до п. 14 договору іпотеки від 17.09.2007 № 5080 в разі зміни будь-якого строку виконання зобов'язань за Кредитним договором, право іпотеки не припиняється. При цьому, якщо збільшується розмір зобов'язань за Кредитним договором, право іпотеки розповсюджується також і на такі зобов'язання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що правовідносини майнової поруки є припиненими на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки кредитор протягом 6 місяців не пред'явив вимоги до поручителя.

Разом з тим, позивач не врахував того, що кредитор сам визначає спосіб захисту свого порушеного права в силу ст. 20 ЦК України та ст. 3-4 ЦПК України та ч. 4 ст. 559 ЦК України не регулює припинення іпотеки.

Договір іпотеки від 17.09.2007 за № 5080, правовідносини за яким вимагає припинити позивач, є чинним.

Відповідно до ст. 1 Закону №898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом.

Згідно зі ст. 17 Закону №898-IV іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим законом.

Тобто ст. 17 Закону України «Про іпотеку» чітко визначені підстави припинення іпотеки.

Як на підставу для визнання припинення іпотеки позивач посилається на відсутність у нього зобов'язань перед банком, але такі доводи не ґрунтуються на законі.

Оскільки за положеннями ст.11 ЦК Українисторони в договорі мають діяти добросовісно, і банк відповідно до договору обрав спосіб захисту своїх прав шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.03.2014 (суддя - Лужецька O.P.) позов ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З., треті особи: Дарницький районний відділ Державної міграційної служби України м.Києва, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено: в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» за кредитним договором № 126-07-Ил/09 від 17.09.2007 звернуто стягнення на предмет іпотеки: нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу цього житлового приміщення на прилюдних торгах.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.12.2014 рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Зменшено розмір заборгованості кредитним договором по сплаті пені до 1 млн 500 тис, грн.; у paxyнок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» у сумі 3 млн 762 тис. 829 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу квартири на прилюдних торгах.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2015 касаційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_4 відхилені, рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.12.2014 залишене без змін.

Постановою Верховного суду України від 01.07.2015 у задоволенні заяв ОСОБА_5, ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2015 відмовлено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права, оскільки суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», третя особа: ОСОБА_5 про визнання припиненими правовідносин майнової поруки - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

А.О.Чобіток