печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 червня 2017 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Васильєвої Н.П.,
при секретарі Захарчишиній В.С.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
представника відповідача ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Печерського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім,єю, визнання права власності на 1/2 частину спільного майна та поділу спільного майна,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою та просив встановити факт проживання однією сім,єю без шлюбу його ОСОБА_1 із ОСОБА_3 у період з 1997 року по 2015 рік; визнати квартиру номер АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, набутої під час незареєстрованого шлюбу між ним та відповідачкою; визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю, набутою під час незареєстрованого шлюбу між ним та відповідачкою; визнати за ним право власності на 1/2 частину нерухомого майна, яке було придбано під час незареєстрованого шлюбу між ним та відповідачкою та розділити майно, що є об,єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка , що не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, а саме: йому ОСОБА_1 квартиру номер АДРЕСА_2 , де він зареєстрований, а все інше набуте майно залишити у власності ОСОБА_3 . Позивач посилався на таке: між ним та відповідачкою раніш було укладено шлюб 27 грудня 1977 року, який в 1988 році було розірвано. Того ж року відповідачка вийшла заміж за ОСОБА_5 . Після розлучення її з ОСОБА_5 вони з 1997 року почали знову проживати однією сім,єю до 2015 року. За час спільного проживання однією сім,єю без реєстрації шлюбу вони вели спільне господарство та ними було придбано рухоме та нерухоме майно, реєстрація якого здійснювалась на відповідачку, оскільки він як ветеран Великої вітчизняної війни, інвалід першої групи часто перебував на лікуванні у Ізраїлі. Для зручності він одразу в 1998 році переоформив гараж в гаражно-будівельному кооперативі «Либідь» по вулиці Кіквідзе 45 на ОСОБА_3 як свою дружину, крім того, вони разом добудували дачу в кооперативі «Десна-1» в селі Осещина Вишгородського району. В 2015 році вони розійшлись, однак відповідачка почала чинити йому перешкоди як до майна, так і до житла, яке вони придбали за час їхнього спільного проживання як сім,я. Відповідачка викинула його речі та 26 серпня 2015 року намагалася не допустити його до квартири номер АДРЕСА_2 і тільки завдяки поліції, яка прибула за його викликом, він зміг знову вселитися в своє помешкання. З 2001 року ОСОБА_3 часто їздила до Ізраїлю, де провідувала його та зупинялася у номері готелю, який він винаймав. На протязі останніх 12 років ОСОБА_3 отримувала у його відсутність його пенсію. Його трудова діяльність є доказом того, що він мав значні доходи, був завідуючим кафедрою, доцентом, крім того, йому присвоєно вчене звання професора та нагороджений ордером мужності, на даний час перебуває на обліку в Печерсько-Голосіївському об,єднаному районному у місті Києві військовому комісаріаті. Крім того, він часто пересилав відповідачці грошові кошти із Ізраїлю, отримували дохід від оренди житла 2001 2005 роках, яке вони здавали громадянину США ОСОБА_6 викладачу Києво-Могілянської Академії всі ці доходи акумулювались у вигляді депозитних вкладів в Правексбанку, Приватбанку та Укрексімбанку і станом на 2010 рік загальна сума їх заощаджень становила 25000 доларів США, 9000 євро та 80000 гривень. Підтвердженням даного факту позивач посилається спільні фото їх життя та відпочинку як за кордоном, так і в Україні, а також закордонні паспорти з відмітками про одночасне перетинання державних кордонів. Встановлення факту проживання однією сім,єю без шлюбу для нього має юридичне значення, оскільки дозволяє вважати майно, набуте в цей період, а саме з 1997 року по 2015 рік спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, тобто встановлення факту спільного проживання необхідно для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги.
Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на наступне: в грудні 1977 року вона зареєструвала шлюб з позивачем, а 22 березня 1988 року шлюб було розірвано. Оскільки необхідності у поділі спільно нажитого майна не було, то вони розійшлися цивілізовано. У жовтні 1988 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 . В 1992 році позивач переїхав на постійне проживання до ОСОБА_8 . В 1995 році з її дозволу позивач приїхав до Києва на відпочинок, посилаючись на спекотне літо в Ізраїлі. На той час він вже був громадянином Ізраїлю. Зі слів позивача, він міг знаходитись на території України лише 72 доби на рік. Просив приїжджати до Києва щороку. Враховуючи вік позивача, /1923 рік/ та стан його здоров,я, вона декілька разів супроводжувала його на лікування. Вона з чоловіком намагалась створити йому комфортні умови на він проживав у їх кімнаті по АДРЕСА_3 або на дачі, а вона з чоловіком жили у друзів. У листопадів 1998 року розірвано шлюб з ОСОБА_5 . У січні 1999 року вона купила для себе квартиру АДРЕСА_2 . Донька допомогла грошима, які отримала від продажу спадкового майна. У 2003 році вона продала свою квартиру по АДРЕСА_1 . Полунов ніколи не проживав в квартирі номер АДРЕСА_2 та не мав ключів від квартири. У вказаній квартирі в період з квітня 1999 року по 2006 рік проживав громадянин США українського походження ОСОБА_9 . Весною 2010 року на запрошення ОСОБА_1 вона вперше відвідала Ізраїль з ОСОБА_9 . Вони гостювали у позивача 20 днів. Полунов представив її знайомим та сусідам як доньку, а ОСОБА_10 як її чоловіка. Після цього вона тричі приїздила до позивача до Ізраїлю, іноді разом зі своєю донькою. У 2013 році протягом шести днів вона перебувала з позивачем у готелі на Мертвому морі в якості супроводжуючої його особи, а не в якості дружини. Вони їздили за пільгою, яка надається позивачеві, а також супроводжуючій особі. На запрошення ОСОБА_9 вона декілька разів відвідувала США, іноді вони мандрували з ним Україною та Європою. У 2001 році позивач звернувся до неї з проханням прописати його в квартирі АДРЕСА_2 , мотивуючи необхідністю оформити пенсію в Україні. Пенсію позивач отримував самостійно, вона отримувала її лише за його відсутності. В 2011 році вона почала мешкати однією сім,єю з ОСОБА_11 , а в грудні 2014 року зареєструвала з ним шлюб. Таким чином, ніякого спільного майна вони не придбавали, спільно з позивачем не проживали, спільного господарства не вели. Після розірвання шлюбу у 1988 році у її подальшому особистому житті місця для ОСОБА_1 не було. Це підтверджується і листівкою ОСОБА_1 від 19 березня 2003 року. Під час останнього перебування в позивача у неї у 2014 р оці позивач раптово почав вимагати, щоб вона переписала квартиру номер АДРЕСА_2 .Українки на його ім,я, погрожував фізичною розправою, залякував, бажав смерті, а також почав вимагати повернення грошових коштів 5000 доларів США, які за рахунок пенсії були зібрані для передачі за проханням позивача його племінниці після його смерті. Вона повернула вказані грошові кошти ОСОБА_12 30 серпня 2014 року, про що він написав розписку. З осені 2014 року вона взагалі припинила будь-яке спілкування з позивачем. Як зазначає відповідачка, позивачем не надано жодного доказу про те, що він як учасник війни направлявся на лікуванні в Ізраїлі, що він виїжджав до Ізраїлю за українським закордонним паспортом, що свідчить про те, що після 1993 року він мав постійне місце проживання в ОСОБА_8 . Про це свідчить його запрошення 2010 року, де він як громадянин Ізраїлю з 1993 року на її адресу запросив відвідати Ізраїль. Відповідач зазначає, що відповідають дійсності твердження позивача про те, що він в 1998 році переоформив гараж на її ім.,я як дружини, оскільки він забувся, що оформив гараж за договором дарування на її ім.,я 15 серпня 1996 року. Оскільки гараж був старий та іржавий, вона його продала. Факт пересилання їй грошової суми позивачем з Ізраїлю мав місце, але вона сприймала це як дружню допомогу людині, якій вона теж багато допомагала в житті. Що стосується заробітків. То вона також отримувала пристойну зарплатню, оскільки досить довго працювала у спільних українсько-іноземних організаціях. ОСОБА_13 ніяких орендних платежів за проживання в її квартирі не здійснював, однак допомагав їй у вирішенні різних питань. Квартири вона купували лише за свої гроші. Стосовно грошових коштів на банківських вкладав відповідачка зазначає, що ніколи таких сум у неї не було, крім того, за порадою ОСОБА_1 , в яких банківських установах та в якій валюті зберігати грошові кошти, вона не приховувала від позивача, тому він володіє вказаною інформацією. Проте вказані грошові кошти ніколи не були їхньою спільною власністю. ОСОБА_1 не дозволив би зберігати вказані грошові кошти на її рахунку. Тому знав про те. що вони є її особистою власністю. Тому відповідачка зазначає, що позивач і не ставить питання щодо поділу грошових коштів. Крім того, стосовно речей позивача, відповідачка зазначає наступне: коли у 1992 році позивач продав свою квартиру по АДРЕСА_4 , він залишив в ній не потрібні йому речі, новий власник попроси в забрати їх з квартири, тому вона забрала речі з квартири та роздала ці зношені речі нужденним. Остаточно відповідачка зазначила, що після розірвання шлюбу з позивачем вона не могла вести з ним спільне подружнє життя, спільне господарство, оскільки з 1993 року він постійно проживав в ОСОБА_8 як громадянин цієї держави, а в цей час вона перебувала офіційно в шлюбі з іншим чоловіком ОСОБА_5 та ОСОБА_11 /в томі числі і у цивільному шлюбі. Аналогічні пояснення у судовому засіданні надав і представник відповідачки.
Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню за таких підстав: ОСОБА_1 та ОСОБА_14 з 27 грудня 1977 року перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис 959 /а.с. 6/. 22 березня 1988 року вказаний шлюб було розірвано, актовий запис номер 222 /а.с. 61/. З 1993 року ОСОБА_1 є громадянином держави Ізраїль, мешкає за адресою: АДРЕСА_5 квартира :, має ідентифікаційний номер громадянина Ізраїля НОМЕР_1 , Міністерством внутрішніх справ держави Ізраїль йому видано посвідчення особи 10 жовтня 1993 року, зі вказанням громадянства ізраїльське / а.с. 100/. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_15 зареєстрували шлюб, актовий запис номер 899 /а.с. 62/. Вказаний шлюб було розірвано 12 листопада 1998 року, актовий запис номер 743 / а.с.63/. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 та ОСОБА_11 перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2011 року, а 09 грудня 2014 року зареєстрували шлюб, актовий запис номер 2948 / а.с. 71/. Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні допитаний в якості свідка ОСОБА_11 .
У відповідності до п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім,єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому засіданні свідки з боку позивача ОСОБА_16 та ОСОБА_17 пояснили, що їм нічого не відомо стосовно проживання позивача та відповідачки як чоловіка та жінки однією сім,єю без шлюбу. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 липня 2015 року у цивільній справі номер 757/35729/14-ц встановлено, що ОСОБА_3 , якій на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 з 29 січня 1999 року на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П., на прохання свого знайомого ОСОБА_1 тимчасово зареєструвала його у вказаній квартирі з 02 серпня 2001 року. Разом з тим, відповідач ніколи не проживав за місцем реєстрації і не виявив бажання користуватися даною квартирою. Таким чином, доводи позивача про те. що він мешкав у вказаній квартирі спростовуються вказаним судовим рішенням. Крім того, у судовому засіданні відповідачка заявила про те, що у позивача ніколи не було ключів від вказаної квартири. У відповідності до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України номер 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення, постановлене у справі про встановлення факту. що має юридичне значення, повинно відповідати вимогам ЦПК України. Суд повинен навести в рішенні докази на підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлений факт. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов,язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доводи позивача про те, що він пересилав грошові кошти з Ізраїлю відповідачці не знайшли свого підтвердження на підтвердження позовних вимог позивача, оскільки це був одиничний випадок. Доказів про те, що позивач та відповідач відпочивали в Ізраїлі та в Україні разом як чоловік та жінка, що перебувають у незареєстрованому шлюбі суду не надано. Позивачем не спростовано доводи відповідачки про те. що вона їздила разом з ним на відпочинок як супроводжуюча особа, що він представляв її своїм знайомим як доньку, а громадянина США ОСОБА_18 як її чоловіка. Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження його доводів про їх спільне проживання у вказаний в позові період часу, оскільки у судовому засіданні встановлено, що саме у вказаний період часу відповідач перебувала у фактичних шлюбних відносинах та зареєстрованому шлюбі з іншими чоловіками. Таким чином, позивач не довів, як він перебував у незареєстрованому шлюбі з відповідачкою у той час, коли вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. Позивач у судовому засіданні не довів, що він відмовився від громадянства Ізраїлю в 2001 році, оскільки в матеріалах справи надано запрошення його на ім.,я відповідачки за 2010 рік, відповідно до якого він зазначає, що є громадянином Ізраїля з 1993 року / а.с. 74/ з зазначенням його місця проживання. Доводи позивача про те, що на банківських рахунках на ім,я ОСОБА_3 знаходяться чи знаходились грошові кошти та вони є їх спільними грошовими коштами не знайшли свого підтвердження, ос кільки позивачем не надано жодного документа про матеріальний його стан за оспорюваний період часу, а крім того, його розписка про отримання від відповідача йому належних грошових коштів в сумі 5000 доларів США /а.с. 75/ спростовує його доводи про вказані обставини. При відсутності таких доказів з боку позивача, наявність грошових коштів на банківських рахунках відповідача значення для розгляду вказаної справи не має. У відповідності до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім,єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Посилання позивача на той факт, що він у 1998 році передав відповідачці гараж в авто гаражному кооперативі, де зазначив, що передає гараж своїй дружині не є підставою вважати, що він та відповідачка проживали однією сім,єю, оскільки ще 15 серпня 1996 року позивач подарував вказаний гараж відповідачці, про що свідчить нотаріально посвідчений договір / а.с. 75/. На майно, що є об,єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Таким чином, позивач не довів у судовому засіданні, що він та відповідачка проживали однією сім,єю, але не перебували у шлюбі між собою. Главою 8 СК України визначено право спільної сумісної власності подружжя. Главою 26 ст.ст. 355, 368, 372 ЦК України регулюється право спільної власності. У судовому засіданні встановлено, що відповідачці на праві власності належить дві квартири, розташовані за адресами: АДРЕСА_6 . Оскільки позивачем не доведено факт проживання однією сім,єю його та відповідачки без шлюбу в період часу з 1997 року по 2015 рік, підстав вважати, що вказане нерухоме майно є об,єктом справа спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, таким чином на вказане майно не поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України.
На підставі 356 ЦПК України, ст.ст. 355, 368, 372 ЦК України, ст. 60, 61, 70, 74 СК України, керуючись ст.ст. 208, 209, 213 215 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім,єю, визнання права власності на 1/2 частину спільного майна та поділу спільного майна відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду міста Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні при проголошенні рішення у той же строк з дня отримання ними копії рішення суду.

Суддя