АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року

в справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2016 року представник публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що відповідач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредитних послуг, у зв'язку з чим підписав заяву № б/н від 12 січня 2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 15000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на те, що позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, між тим, відповідач не поповнював картрахунок вчасно та всупереч умов та правил надання банківських послуг допустив заборгованість по проведеним операціям, яка станом на 29 лютого 2016 року становила 87 324 грн. 11 коп., з яких 13864 грн. 94 коп. - заборгованість за кредитом; 65731 грн. 76 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3092 грн. 93 коп. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи : 500 грн. - фіксована частина, 4134 грн. 48 коп. - процентна складова; та яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду і постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_1, яка підтримала апеляційну скаргу, представника відповідача, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, враховуючи таке.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення районного суду в оскаржуваній частині в повній мірі зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредитних послуг, у зв'язку з чим він підписав заяву № б/н від 12 січня 2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 15000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.14).

Позивач свої зобов'язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідач порушив умови договору, належним чином не виконав зобов'язання за вказаним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

На підтвердження вимог, позивач долучив до матеріалів справи розрахунок заборгованості станом на 29 лютого 2016 року на загальну суму 87 324 грн. 11 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 13 864 грн. 94 коп.; заборгованості за комісією та пенею, у розмірі 3092 грн. 93 коп., а також штрафів відповідно до умов та правил надання банківських послуг: 500 штраф (фіксована частина); 4134 грн. 48 коп. - штраф (процентна складова) (а.с.7-12).

Вказаний розрахунок районний суд визнав належним доказом по справі й поклав у основу рішення.

Між тим, районний суд залишив поза увагою, що заборгованість за пенею та комісією вказано в загальній сумі, без конкретизації платежів, а під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача до матеріалів справи долучено розрахунок заборгованості, у відповідності до якого правову природу 3992 грн. 93 коп. визначено як пеню, а тому комісію виключено з розрахунку (а.с.165).

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до 1048 цього Кодексу.

Задовольняючи позов, районний суд обґрунтовано виходив з того, що матеріалами справи доведено неналежне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань, а тому боргові зобов'язання підлягають до виконання.

З пояснень представників сторін в суді апеляційної інстанції убачається, що на час отримання кредитних коштів, відповідач обіймав посаду керівника відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», де й отримував банківську картку.

В долученій до справи копії анкети - заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ОСОБА_1 вказав, що обіймає посаду керівника відділення й виявив бажання отримати платіжну картку «кредитка універсальна» (а.с.130).

Факт отримання відповідачем картки зафіксовано на долученій до справи фотографії (а.с.131).

Згідно положень укладеного договору (п. 5.3 Умов), договір діє без обмежень строком і закінчується після повного погашення заборгованості.

Дані долученої до справи виписки по картці/рахунку свідчать про те, що ОСОБА_1 активно користувався послугами банку, проте на виконання умов кредитного договору останній платіж здійснив у червні 2014 року, у зв'язку з чим виникла заборгованість (а.с.11, 136-154).

Разом з тим, з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав до стягнення штрафів погодитися неможливо, враховуючи таке.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Позивач свої зобов'язання виконав, зворотне відповідачем не спростовано, боржник ж у свою чергу порушив визначені договором зобов'язання, в результаті чого виникла заборгованість.

Проте, колегія суддів вбачає в наданому позивачем розрахунку заборгованості та, відповідно, позовних вимогах подвійну цивільно-правову відповідальність.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктами 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення (а.с.25).

У той самий час, згідно з пунктами 2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.7.4 зазначених умов сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у позові в частині вимог про стягнення штрафу.

Твердження апеляційної скарги про те, що в підписаній заяві-анкеті не міститься відомостей щодо типу платіжної картки та будь-яких посилань чи положень, які б підтверджували одержання банківської картки відповідачем, колегія суддів визнає необґрунтованими та такими, що не спростовуються змістом долученої до справи в суді апеляційної інстанції копії відповідної заяви, яка містить відповідну інформацію, докази отримання боржником вказаної картки.

Колегія суддів враховує пояснення сторін в судовому засіданні, з яких убачається, що боржник отримав платіжну картку в очолюваному ним банківському відділенні.

У частинах 1, 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідач, підписавши зазначену заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», був повідомлений про зміст цих Умов та Правил, про що зазначено у самій заяві, більше того, як посадова особа банку достеменно знав про наслідки невиконання умов кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідачем не надано доказів, що долучені до позову Умови та Правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» відрізняються від змісту відповідних Умов та Правил, розміщених на офіційному сайті www.privatbank.ua ПАТ КБ «Приватбанк» у редакції, яка була чинною на момент підписання заяви позичальника.

За таких обставин висновки суду, першої інстанції про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості, оскільки підписання анкети-заяви позичальника вважається підписанням договору щодо Умов та Правил надання банківських послуг є обґрунтованими, тому що згідно з приписами положень статей 634, 638 ЦК України, підписавши заяву, відповідач прийняв пропозицію позивача та приєднався до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній заяві.

Окрім цього, в суді апеляційної інстанції на підтвердження існування договірних відносин представником позивача долучено виписку з особового рахунку тафотографію відповідача з кредитної карткою в руках (а.с.131-154).

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення з ОСОБА_1 штрафів, у сумі 4634грн.46коп. й ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у позові. наведених підставі, встановлена судом першої інстанції загальна сума заборгованості - 87324 грн. 11 коп. підлягає зменшенню на суму штрафів, а тому слід вважати загальну суму заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», в розмірі 82689 грн. 63 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року в частині вимог про стягнення штрафів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові та вважати загальну суму заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в сумі 82689 грн. 63 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскарженo в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/4060/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3939/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Камбулов Д.Г.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.