АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/3600/16-ц Головуючий у першій
Провадження № 22-ц/774/935/К/17 інстанції ОСОБА_1
Категорія - 27 (I) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

Іменем України

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 13 лютого 2017 року по уивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 "ПриватБанк" про визнання договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 "ПриватБанк" про визнання договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку недійсним, в обґрунтування якого вказав, що 01.02.2009 року між позивачем та відповідачем укладено договори про відкриття та обслуговування карткового рахунку № 9868 та № 8809.

Зазначені договори укладені сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб.

На час укладення кредитного договору позивачем була надана банкові інформація про його майновий стан. За умовами договорів банк мав передати позивачеві 8000 грн. кредитних коштів, шляхом перерахування на банківську картку позивача «Універсальна» № 615790.

Позивач, як позичальник, мав сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 1,9 % річних, що нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кредитом, за фактичний період користування кредитними коштами.

Позивач мав до 25 числа кожного місяця, здійснювати погашення кредиту. В період з 01.02.2009 року по 07.10.2013 року, позивачем сплачено банку грошові кошти у сумі 4137, 72 грн., а також % за користування кредитом у розмірі 1,9 % річних, щомісячно. Залишок за кредитним лімітом склав 3862, 28 грн.

В подальшому у позивача було скрутне матеріальне становище і він звернувся до банку з пропозицією укласти договір реструктуризації, однак банком було відмовлено.

Позивач неодноразово звертався до банку з заявами про надання йому інформації про суму заборгованості, суми нарахованих та сплачених процентів та пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків, а також про надання належним чином завірених копій договорів, крім того знову і знову ставив питання про реструктуризацію. Банком не надано запитуваної інформації та документів.

Позивач вважає, що його право на звернення громадян та на отримання інформації порушено, в звязку з тим, що банк не надає запитувану інформацію, не відповідає на звернення, відмовляється укладати з позивачем договір реструктуризації, незаконно збільшує борг за кредитним договором, грубо порушує права позивача та законодавство України.

Тому просив суд визнати недійсними договори про відкриття та обслуговування карткового рахунку № 9868 та № 8809, укладені між ним та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_3 банк «ПриватБанк», та зобовязати Публічне акціонерне товариство ОСОБА_3 банк «ПриватБанк» прийняти у позивача суму у розмірі 3862, 28 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 13 лютого 2017 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Так, позивач посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не були перевірені договори, що були укладені між ним та відповідачем, не враховано, що заява, памятка клієнта, умови та правила надання банківських послуг, тарифів не є формою кредитного договору та суперечать вимогам ст. 1055 ЦК України.

Позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність оскаржуваних договорів та заборгованості по ним, оскільки ним заявлялось клопотання про витребування доказів, проте відповідачем відповідних даних надано не було.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на її думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Тому, виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню,виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 01.02.2009 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір № SAMDN5732. Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб.

Позивач з вересня 2015 року по січень 2012 року сплачував кредит, а потім він припинив сплачувати кредит і звернувся до банку з пропозицією укласти договір реструктуризації, однак банком було відмовлено.

Позивач неодноразово звертався до банку з заявами про надання йому інформації про суму заборгованості, суми нарахованих та сплачених процентів та пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків, а також про надання належним чином завірених копій договорів №9868 та № 8809.

Листом від 04.11.2015 року банк відповів позивачеві, що в договорі реструктуризації відмовляє, документи запитувані не надає, суму боргу вказує, а щодо виписки по рахунку та отримання інформації по нарахуваннях просить звернутися до будь-якого відділення банку, або отримати інформацію через 3700 або Приват 24.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що між ним та банком укладались договори № 9868 та № 8809, тому відсутні законні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами кредитний договір № SAMDN5732 від 01.02.2009 року підписаний сторонами без застережень, при цьому сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, позивач підписав договір власноручно, його волевиявлення було вільним, відповідало внутрішній волі і було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим договором.

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Статтею 525 ЦК України встановлено заборону односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, позивач зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства, неможливість сплати боргу за кредитом не є підставою для визнання договору кредиту недійсним.

В даному випадку відмова банку укласти з позивачем договір реструктуризації, так як він не має матеріальної можливості сплачувати кредит, а також не надання банком інформації на звернення, не є правовою підставою для визнання договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не були перевірені договори, що були укладені між ним та відповідачем, не враховано, що заява, памятка клієнта, умови та правила надання банківських послуг, тарифів не є формою кредитного договору та суперечать вимогам ст. 1055 ЦК України колегіє суддів не приймаються до уваги, з огляду на наступне.

Вимогами ст. 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією стороною у формулярах або стандартних формах, який може бути укладено лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Таким чином, ОСОБА_2 висловив свою згоду про укладення кредитного договору саме у вигляді Заяви позичальника та Умов і правил надання банківських послуг, що підтверджується його підписом (а.с.10), тому посилання в апеляційній скарзі на відсутність між сторонами належним чином оформлених договірних відносин є безпідставними.

Крім того, із заяви, підписаної ОСОБА_2, вбачається, що він ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг та погодився на вказані умови, та протягом тривалого часу користувався кредитною картою (а.с.22-34).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність оскаржуваних договорів № 9868 та № 8809та заборгованості по ним, оскільки ним заявлялось клопотання про витребування доказів, проте відповідачем відповідних даних надано не було, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача з тих підстав, що представником відповідача суду апеляційної інстанції надано інформацію стосовно того, що між сторонами дійсно було укладено кредитний договір № SAMDN5732 від 01.02.2009 року, а в подальшому під час видачі інших карт ОСОБА_3 тільки здійснює повторну ідентифікацію клієнта фотографуванням та/або підписанням заяви на ідентифікацію.

Крім того, з виписки рахунку клієнта ОСОБА_2 вбачається, що рахунки № 9868 та № 8809 не є поточними рахунками чи картами, а зокрема рахунок № 9868 мовою оригіналу «Virtual account», а рахунок № 8809 BAD CARD.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст. 308 ЦПК України має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 13 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: