Справа № 219/3238/17
Провадження № 2/219/2408/2017
19 червня 2017 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області
в складі: головуючої судді Чопик О.П.,
при секретарі Чубикало О.А.,
з участю: позивача ОСОБА_1,
представника третьої особи Врублевської К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Артемівської районної державної адміністрації Донецької області, про надання дозволу на виїзд дитини за межі України,
позивач звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що вона до листопада 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з нею. Стверджує, що вона з дитиною в період літніх канікул з 1 червня 2017 року до 1 вересня 2017 року бажає поїхати на відпочинок до Російської Федерації у м.Сочі для відвідування родичів, для чого необхідний дозвіл відповідача. Токож зазначила, що дитина навчається у м.Горлівці у загальноосвітній та музичній школах, що знаходиться близько до м.Зайцеве, де вони проживають, та не має змоги влаштувати дитину в школу у м.Бахмуті через значну віддаленість та відсутність місця проживання. Зазначає, що відповідач в останній час уникає зустрічі з нею, не відповідає на телефонні дзвінки, їй не відомо де він проживає. Просить суд визнати відмову відповідача на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, безпідставною; надати дозвіл на виїзд неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в м.Сочі Російської Федерації в період з 1 червня 2017 року до 1 вересня 2017 року та дозвіл на виїзд неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, через лінію зіткнення у межах Донецької області на територію, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, без згоди батька, у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, строком на три роки.
Позивач в судовому засіданні позов підтримала, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково пояснила, що вона з донькою проживає у АДРЕСА_1, що знаходиться безпосередньо на лінії розмежування, у квартирі, власником якої є. Її донька протягом трьох років навчається у середній загальноосвітній школі у м.Горлівці та рік навчається у музичній школі там же. Зазначає, що м.Горлівка розташоване за 7 кілометрів від їхнього місця проживання, а м.Бахмут за 20 кілометрів. При цьому сама позивач теж працює черговим по залізничній станції на станції Микитівка Донецької залізниці, що знаходиться у м.Горлівка, протягом п'ятнадцяти років, а її заробітна плата є єдиним джерелом доходу для утримання доньки. Стверджує, що щодня здійснює переїзд у м.Горлівка на роботу та завозить доньку у школу, забирає звідти; при цьому спосіб пропуску на тимчасово непідконтрольну територію України для жителів м.Зайцеве є спрощеним, позачерговим, небезпеки для життя та здоров'я доньки немає. Також зауважила, що у випадку відмови у позові, вона змушена буде влаштувати доньку у школу м.Бахмута, де відсутні будь-які умови проживання; це також зумовить звільнення з роботи. Крім того, донька занадто юна для подорожі громадським транспортом щодня 20 км в одну сторону. Просить суд, з метою забезпечення права доньки на освіту та розвиток, позов задовольнити.
Відповідач, належним чином повідомлений у відповідності до вимог частини 5, 9 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив і на підставі частини 2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що він не з'явився у судове засідання без поважних причин. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, проти чого позивач не заперечує.
Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримала та просить такий задовольнити враховуючи найкращі інтереси дитини, оскільки забезпечення належних умов навчання дитини у цьому віці є одним із першочергових заходів для її належного розвитку. Також зазначила, що органом опіки та піклування проведено бесіду з дитиною, яка не бажає змінювати місце навчання, де у неї багато друзів, вона мріє досягти професійності у грі на фортепіано, а необхідність постійних доїздів на значну відстань без матері її лякають.
Заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 березня 2008 року. Шлюб розірваний рішенням Микитівського районного суду м.Горлівки Донецької області від 3 листопада 2010 року (а.с.9).
Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7), яка проживає та зареєстрована з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.8).
15 грудня 2012 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на «ОСОБА_6» (а.с.12).
Відповідно до статей 7, 15 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією «Про права дитини», а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.
За положеннями ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» розпочато антитерористичну операцію.
Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено, що антитерористична операція проводиться, зокрема, на території Донецької області з 07 квітня 2014 року.
Згідно зі ст.1 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 5 червня 2014 року) антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.
Відповідно до статті 1 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.
Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до статті 1 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р, до цього переліку включено в тому числі місто Горлівку (Горлівська міська рада) та в її складі смт. Зайцеве (Зайцівська селищна рада).
Постановою Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року з наступними змінами «Про зміни в адміністративно-територіальному устрої Донецької області, зміну і встановлення меж міста Горлівка та Бахмутського району Донецької області» змінено межі Бахмутського району Донецької області, збільшивши територію Бахмутського району на 1643,8 гектара земель за рахунок передачі до його складу 1516,0 гектара земель, що знаходяться у віданні Зайцівської селищної ради Горлівської міської ради, 127,8 гектара земель Горлівської міської ради (а саме територію вулиць Станція Майорська, Сонячна, Заливна, Кольцова міста Горлівка), включивши їх в селище міського типу Зайцеве Горлівської міської ради.
Так, за відміткою у паспорті громадянина України ОСОБА_1 зареєстрована з 29 березня 2001 року у АДРЕСА_3. Зазначена вулиця на даний час включена в селище міського типу Зайцеве, територія якого належить до Бахмутського району Донецької області.
Установлено, що неповнолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається в третьому класі Горлівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №41 та в першому класі Музичної школи №2 м.Горлівки за спеціальністю фортепіано, про що свідчать відповідні довідки від 22 грудня 2016 року (а.с.10-11).
Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України). Тобто Конституція України допускає обмеження права громадян на свободу пересування у випадках, встановлених законом.
Вказане положення Конституції України узгоджується із статтею 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права на вільне пересування і обрання місця проживання також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
Частинами 1 та 3 статті 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права від 16 грудня 1966 року, який ратифікований Україною 19 жовтня 1973 року, встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання.
Згадані вище права не можуть бути об'єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Тобто Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та Міжнародним пактом про громадські та політичні права також передбачена можливість запровадження обмежень вільного пересування на території держави, але виключно законами.
Такі обмеження щодо неповнолітньої особи встановлені, перш за все, ст. 313 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 2 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Крім того, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що: громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом (ст. 2); свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема, у прикордонній смузі; на тимчасово окупованих територіях (ст. 12). Свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до положень статті 1 Закону України від 20 березня 2003 року «Про боротьбу з тероризмом» режим у районі проведення антитерористичної операції - це особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.
У відповідності до вимог ст. 14 цього Закону у районі проведення антитерористичної операції на час її проведення може бути встановлено спеціальний порядок, зокрема організовано патрульну охоронну службу та виставлено оточення. У районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян. Перебування в районі проведення антитерористичної операції осіб, які не залучені до її проведення, допускається з дозволу керівника оперативного штабу.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує, першим заступником чи заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України. Законні вимоги учасників антитерористичної операції є обов'язковими для громадян і посадових осіб.
На виконання функцій і завдань уповноваженого суб'єкта боротьби з тероризмом, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом», першим заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівником Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) видано наказ від 14 квітня 2017 року №222ог «Про затвердження Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», який фактично є письмовою вимогою до громадян, що в силу положень ст. 12 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є обов'язковою до виконання.
Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.
Відповідно до пунктів 3 та 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно із підпунктом 1 пункту 4 цих Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року по справі №6-15цс17 зробив правовий висновок, зокрема про те, щостаттею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» визначена можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, тому надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.
Абзацом 2 ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Відповідно до ст. 12 Закону України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 11 цього Закону передбачено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
У відповідності до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 28 серпня 1991 року, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини.
Статтею 3 Конвенції про права дитини також передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.23 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають, що неповноцінна в розумовому або фізичному відношенні дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Держави-учасниці визнають право неповноцінної дитини на особливе піклування, заохочують і забезпечують надання, за умови наявності ресурсів, дитині, яка має на це право, та відповідальним за турботу про неї допомогу, щодо якої подано прохання і яка відповідає стану дитини та становищу її батьків або інших осіб, що забезпечують турботу про дитину.
Частиною 1 ст.13 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованого Україною 12 листопада 1973 року, передбачено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на освіту. Вони погоджуються, що освіта повинна спрямовуватись на повний розвиток людської особи та усвідомлення її гідності і повинна зміцнювати повагу до прав людини і основних свобод.
У судовому засіданні встановлено, що мати та донька проживали і проживають у смт.Зайцеве, в безпосередній близькості до м.Горлівки, на лінії зіткнення у межах Донецької області, Україна, в зоні проведення Антитерористичної операції. При цьому, особливість смт.Зайцеве Бахмутського району полягає в тому, що частина селища перебуває в межах підконтрольної території України, інша частина - на непідконтрольній території України. Діти жителів смт.Зайцеве навчаються у м.Горлівці у загальноосвітніх школах, проїзд дітей забезпечено як шкільним транспортом, так і батьками. Крім того, сама позивач працевлаштована у м.Горлівці та працює за останнім місцем роботи протягом п'ятнадцяти років, утримує себе та дитину.
Умови, в яких з об'єктивних причин проживають позивач з донькою, не можуть обмежувати доступ дитини до освіти, а держава повинна сприяти здійсненню матір'ю своїх обов'язків щодо забезпечення розвитку дитини з урахуванням її найкращих інтересів.
Суд переконаний, що створення додаткових перешкод для дитини та прикладання нею великих зусиль для організації проїзду до місця навчання та проживання може призвести до втрати заінтересованості в навчанні, втомлюваності, фіксації на логістиці замість здобуття освіти, чи до кардинальної зміни способу життя матері і дитини за відсутності нагальної необхідності. При цьому суд зважує рівень небезпеки для життя і здоров'я дитини при перетині лінії розмежування у межах Донецької області та при тривалому проїзді дитини самостійно, наприклад, у місто Бахмут, яке теж знаходиться в районі проведення Антитерористичної операції.
Відтак, у цій конкретній справі суд приходить до висновку про необхідність відступу від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 12 квітня 2017 року по справі №6-15цс17.
Крім того, у своїй постанові Верховний Суд України виходить з тлумачення ч.2 ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», згідно з якою за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14 липня 2016 року, який набрав чинності 1 жовтня 2016 року, внесено зміни до Закону України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статтю 4 викладено у новій редакції.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині надання дозволу на виїзд неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, через лінію зіткнення у межах Донецької області на територію, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, у місто Горлівка Донецької області, без згоди батька, у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, строком на три роки.
Однак, суду не представлено належних та допустимих доказів, які би підтверджували наявність у позивача родичів у м.Сочі Російської Федерації, запрошення на оздоровлення, путівки для дитини тощо, тому у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.
Окрім того, ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи позовну вимогу про визнання безпідставною відмови відповідача на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої, суд зауважує, що такий спосіб захисту не передбачений Цивільним кодексом України. Крім того, відсутність згоди, якою обґрунтовує свої вимоги позивач, та наявність відмови є по своїй суті різними обставинами. Відмова відповідача від надання дозволу позивачем не доведена. Таким чином, у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити за безпідставністю.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 61, 88, 212, 215, 224, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням ст.313 Цивільного кодексу України, суд
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Артемівської районної державної адміністрації Донецької області, про надання дозволу на виїзд дитини за межі України задовольнити частково.
Надати дозвіл на виїзд малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, через лінію зіткнення у межах Донецької області на територію, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, у місто Горлівка Донецької області, без згоди батька, у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, строком на три роки.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 320 (триста двадцять) грн. 00 коп. сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча О.П.Чопик