Номер провадження: 22-ц/785/319/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів Вадовська Л.М. Ващенко Л.Г.

за участю секретаря Ярахмедова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права властності, припинення права власності, виселення, за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Державна реєстраційна служба України в особі Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про визнання договорів про надання споживчого кредиту, іпотеки недісними, за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 рокупублічне акціонерне товариств «Дельта Банк» (далі -ПАТ «Дельта Банк»), звернулося до суду із вказаним позовом, зазначивши, що 22 листопада 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого за договором купівлі-продажу права вимоги від 08 грудня 2011 року є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кошти у розмірі 50000,00 доларів США, строком до 22 листопада 2027 року зі сплатою 11,30% річних за користування ним.

20 лютого 2009 року укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору від 22 листопада 2006 року, згідно якій змінились : розмір ануїтентного платежу, що став 480 дол. США., та день його сплати - 22 числа кожного календарного місяця; продовжено термін повернення кредиту до 22 листопада 2036 року (а.с.22-23т.1).

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання 22 листопада 2006 року відповідачка ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру №18, розташовану за адресою: м. Одеса, пр.-т ОСОБА_4, буд. 10, ОСОБА_5

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 неналежним чином виконувала умови кредитного договору, в результаті чого утворилася заборгованість станом на 21 березня 2014 року в розмірі 76968,40 доларів США, що згідно курсу НБУ склало 778088,94 грн., банк просив суд :

- звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру №18, розташовану за адресою м.Одеса, пр.-т ОСОБА_4, корпус В, буд. 10, шляхом передачі банку права власності на зазначену квартиру, визнавши за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки;

- стягнути на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати у розмірі 3654,00грн.(т.1а.с.39).

За заявою представника ПАТ «Дельта Банк» до участі у справі у якості співвідповідача залучено ОСОБА_3, який став власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 02 лютого 2016 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (т.2 а.с. 196-197).

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, звернувшись в суд із позовом до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк», в якому просила суд :

-визнати недійсними кредитний договір №0 від 22 листопада 2006 року та додаткову угоду №1 від 20 лютого 2009 року;

-визнати недійсним договір іпотеки №6189 від 22 листопада 2006 року;

-визнати припиненим договір поруки №62849 від 22 листопада 2006 року, що укладений між АКІБ «УкраСиббанк» та ОСОБА_6,

-вилучити запис з Державного реєстру іпотек на зазначену квартиру(т.2 а.с. 92-100).

ПАТ «Дельта Банк» зустрічний позов не визнав та просив суд застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_2 (т.2а.с.107-108).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору поруки №62849 від 22 листопада 2006 року залишені без розгляду (т.2 а.с.210-211).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог банку відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнані недійсними кредитний договір №0 від 22 листопада 2006 року та договір іпотеки від 22 листопада 2006 року, укладені між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2, з моменту їх укладення.

Виключений з державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою квартири №18 в будинку №10-В по пр.-ту. ОСОБА_4 в м. Одесі (т.2 а.с. 212-216)

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта банк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про здоволення позову.

В апеляційній скарзі «УкрСиббанк» просить рішення суду скасувати у частині вирішення зустрічного позову, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2

Неправильність рішення суду апелянти мотивувавли порушенням норм матеріального та процесуального права (т.2 а.с.224-227, 230-236).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційнні скарги ПАТ «Дельта банк» та ПАТ «УкрСиббанк» - підлягають задоволенню часково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом передачі права власності, суд першої інстанції в основу свого рішення поклав висновки за позовом відповідачки ОСОБА_2, яким суд визнав недійсними кредитний договір від 22 листопада 2006 року, додаткову угоду до кредитного договору від 20 лютого 2009 року та договір іпотеки спірної квартири.

З такими висновками суду погодитись не можливо через те, що суд не з'ясував юридичну сутність правовідносин сторін та не встановив норми закону які їх регулюють.

Звертаючись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк просив суд звернути стягнення шляхом визнання права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем банком, і саме ці вимоги повинен вирішити суд.

За змістом ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства право визначення підстави та способу звернення стягнення належить позивачу, як іпотекодержателю, і суд не вправі виходити за межі заявлених вимог та, відповідно, звертати стягнення на предмет іпотеки у спосіб, не визначений позивачем.

Апеляційним судом встановлено, що 22 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кошти в розмірі 50 000,00 дол. США зі сплатою 11,30% річних та поверненням їх до 22 листопада 2027року (т.1а.с.16-21).

20 лютого 2009 року укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору від 22 листопада 2006 року, згідно якій змінились : розмір ануїтентного платежу, що став 480 дол. США та день його сплати - 22 числа кожного календарного місяця; продовжено термін повернення кредиту до 22 листопада 2036 року (т.1а.с.22-23).

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання 22 листопада 2006 року майновий поручитель ОСОБА_2 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру №18, розташовану за адресою: м. Одеса, пр.-т ОСОБА_4, буд. 10, ОСОБА_5

Внаслідок неналежного виконання грошових зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 21 березня 2014 року становить 76 968,40 доларів США, що згідно курсу НБУ склало 778 088,94 грн., з яких :

-48 404,60 дол. США, що еквівалентно 489331,78 заборгованість за кредитом,

-28563,80 дол.США, що еквівалентно 288757,16 заборгованість за відсотками (т.1а.с.32).

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «УкрСиббанк» передав (відступив) позивачу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами (т.1а.с.30-35,68-70).

29 жовтня 2013 ПАТ «Дельта Банк» надіслав ОСОБА_2В, письмову вимогу про погашення простроченої заборгованості і попередив про наслідки невиконання вимоги, зокрема про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення (а.с.45-46 т.1).

Відповідно до умов іпотечного договору, укладеному 22 листопада 2006 року між АКБ «УкСиббанк» та ОСОБА_2, іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки в таких випадках: в разі порушення іпотекодацем будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за цим договором, або в інших випадках відповідно до діючого законодавства (пункт 4.1 іпотечного договору).

Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене іпотекодерджателем на підставі рішення суду, або виконавчого напису, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 4.2 іпотечного договору).

Верховний Суд України в своїх правових висновках, в тому числі від 27 квітня 2017 року (постанова №6-670цс17) висловив правову позицію, що є обовязковою в правозастосовчій практиці для всіх судів загальної юрисдикції.

Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України Верховний Суд України дійшов висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Однак, ухвалюючи рішення у цій частині, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що має місце в даній справі, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателем на нерухоме майно (ч.1ст.37 Закону України «Про Іпотеку») в позасудовому порядку.

Тому колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції від 20 жовтня 2016 року в цій частині з постановленням нового рішення про відмову в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки з вищезазначених підстав.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновкоми суду першої інстанції про відмову в позові банку з посиланням на висновки, що містяться у позові відповідачки ОСОБА_2, яким суд визнав недійсними кредитний договір від 22 листопада 2006 року, додаткову угоду до кредитного договору від 20 лютого 2009 року та договір іпотеки спірної квартири.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитного договору і додаткової угоди, догову іпотеки з підстав порушення Закону України «Про захист прав споживачів», суд зазначив, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому та суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача.

На думку суду першої інстанції, зазначене є підставою для визнання недійсними кредитного договору, додаткової угоди та договору іпотеки, оскільки останній є похідними від основних договорів.

З такими висновками суду погодитись неможливо.

При укладенні договору про надання споживчого кредиту № 1 від 22 листопада 2006 року сторони договору погодили:

- що підписанням договору позичальник підтвердив: свою здатність виконувати умови даного договору; що договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обовязковими для позичальника; що він володіє всіма документами, що необхідні для оформлення договору; що відсутні будь-які перешкоди для виконання договору на день його підписання; що позичальник повністю розуміє всі умови договору, свої права та обовязки за договором і погодився з ними (пункт кредитного договору 9.2 т.1 а.с.17);

- що підписання договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі, і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (пункт кредитного договору 10.13 - т.1 а.с.19 ).

За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, при укладенні договору про надання споживчого кредиту кредиту №1 від 22 листопада 2006 року досягнута згода між банком та ОСОБА_2 з усіх істотних умов договору. Із змісту п.10.13 договору вбачається, що ОСОБА_2 перед укладенням договору отримала від банку інформацію згідно частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Уклавши 22 листопада 2006 року договір про надання споживчого кредиту сторони у пункті 1 договору визначили основні його умови, а саме : суму кредиту 50 000 США- п.1.1; строк 252 місяці п.1.1.1; строк повернення кредиту не пізніше 22 листопада 2027 п.1.1.2; поверненя суми кредиту та процентів шляхом сплати ануїтентного платежа- 520 дол. США, процентна ставка за користування кредитом 11,30% (т.1а.с.12-13).

В додатковій угоді від 20 лютого 2009 року розмір ануїтентного платежу став 480 дол. США та день його сплати - 22 числа кожного календарного місяця; продовжено термін повернення кредиту до 22 листопада 2036 року (т.1а.с.22).

Визначена валюта долар США (т.1 а.с.12,16,22).

Посилання в рішенні суду першої інстанції, на те, що до ОСОБА_2 недоведено інформацію про зміну кредитора не звільняє її від обовязку погашення заборгованості. Відповідачка має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тому саме по собі ненадання ОСОБА_2 інформації з цього приводу неможе бути підставою для визнання кредитного договору та додаткової угоди недійсними.

З урахуванням викладеного, достатніх підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитного договору і додаткової угоди, догову іпотеки не має.

Тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року скасувати.

Відмовити публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» у позові до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права властності, припинення права власності, виселення.

Відмовити ОСОБА_2 у позові до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Державна реєстраційна служба України в особі Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про визнання договорів про надання споживчого кредиту, іпотеки недісними.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді: