Справа № 212/8806/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Колочко О.В.,

секретарі судового засідання Деменко А.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

16 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 (далі Відповідач), який у подальшому уточнив, та в якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну та моральну шкоду.

В обґрунтування позову посилався на те, що 21 вересня 2012 року о 14 годині 38 хвилин на вул. Кремлівська у м. Кривому Розі Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулося зіткнення автомобіля Мерседес-Бенц, номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, та автомобіля ОСОБА_5 Феліція, номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1 Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 жовтня 2012 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Відповідно до висновку експертного авто товарознавчого дослідження по визначенню матеріальної шкоди, проведеного за заявою позивача, сума шкоди заподіяної володільцю автомобіля ОСОБА_5 реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 складає 9 777 грн. 27 коп. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 15000 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними діями відповідача, та понесені судові витрати.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що не заперечує факт ДТП за участі його працівника на той час ОСОБА_4, який керував автомобілем, що належить відповідачу, однак пояснив, що безпосередньо після ДТП пропонував позивачу добровільно вирішити спір, на що останній не погодився. Поклався у вирішенні справи на розсуд суду. Також заявив клопотання про зменшення розміру відшкодування шкоди, врахувавши такі обставини як його матеріальний стан, інвалідність після участі в АТО, припинення ФОП.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами до неналежного відповідача, а саме до громадянина ОСОБА_2, тоді як повинен був звернутися до ФОП ОСОБА_2.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, в наданій суду письмовій заяві просив розглядати справу у його відсутність, а також надав пояснення щодо позовних вимог, в яких вину у вчиненні ДТП не визнав, зазначив, що власником автомобіля, яким він керував під час ДТП являється ОСОБА_2, в якого він працював водієм за трудовим договором № 3 від 07.09.2012, і саме ОСОБА_2 пропонував ОСОБА_1 мирно врегулювати питання, однак той відмовився.

Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено те, що 21.09.2012 о 14 год. 38 хв. в м. Кривому Розі по вул. Кремлівській, відбулась дорожньо-транспортна пригода.

17.10.2012 постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу ОСОБА_4 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень (а.с. 11).

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 жовтня 2012 року справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито через відсутність у його діях складу правопорушення (а.с. 13).

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 лютого 2013 року, яке набрало законної сили 21 лютого 2013 року, встановлено, що ОСОБА_4 керував автомобілем роботодавця фізичної особи підприємця ОСОБА_2 в робочий час при виконанні своїх обовязків працівника водія маршрутного транспортного засобу (а.с. 18).

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль «ОСОБА_5 Феліція», реєстраційний знак НОМЕР_3, належить ОСОБА_6 (а.с. 12, 87, 101), а також підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ, яка міститься в матеріалах справи про адміністративне правопорушення № 0413/11109/2012, які було оглянуто судом в судовому засіданні.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння.

Згідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 21 вересня 2012 року керував транспортним засобом автомобілем «ОСОБА_5 Феліція» на підставі документів, визначених п. 2.1 Правил дорожнього руху, мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Таким чином, судом вважає, що позивач має право вимагати відшкодування шкоди, завданої автомобілю «ОСОБА_5 Феліція».

Під час вчинення ДТП ОСОБА_4 здійснював керування автомобілем «Мерседес Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_4, під час виконання своїх трудових обов'язків, як працівник ПП ОСОБА_2, в силу своїх трудових обовязків, цивільно-правову відповідальність за шкоду, яка була заподіяна позивачу з вини третьої особи, з підстав передбачених статтями 1172, 1187 ЦК України, несе виключно ОСОБА_2, який є власником джерела підвищеної небезпеки та працівником якої є третя особа, яка під час виконання своїх безпосередніх трудових обовязків водія і завдала шкоду позивачу.

Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Ті обставини, що третя особа ОСОБА_4 і відповідач ОСОБА_2, який на час ДТП був зареєстрований як ФОП, перебували у трудових відносинах (трудовий договір № 3 від 07.09.2012), були визнані сторонами та третьою особою, не оспорювалися, а тому відповідно до вимог ч 1 ст. 61 ЦПК України не були предметом доказування в судовому процесі.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 07/16 від 25 січня 2016 року, складеного судовим експертом авто товарознавцем ОСОБА_7, сума матеріальної шкоди, заподіяної з технічної точки зору володільцю автомобіля «ОСОБА_5 Феліція 1.3» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, складає 9777 грн. 27 коп. (а.с. 76-107).

Аналіз наведених обставин та вимог закону, дозволяє суду зробити висновок про те, що відповідач відповідно до чинного законодавства зобов'язаний відшкодувати позивачу майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП.

Згідно з ч. 4 ст. 1193 ЦК суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкода завдана вчиненням злочину.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач має 3-ю групу інвалідності, повязану з травмою, пораненням, контузією, захворюванням, пов1язаних із захистом Батьківщини, отримує пенсію в сумі 2994,88 грн., а тому, суд беручи до уваги матеріальний стан відповідача та його вік, а також те, що шкода позивачу заподіяна неумисно вважає за можливе зменшити розмір відшкодування шкоди до 8000 грн.

Обґрунтовуючи моральну шкоду позивач ОСОБА_1 посилався на те, що неправомірними діями третьої особи було пошкоджено його майно, у звязку з чим він зазнав душевних страждань, автомобіль необхідний позивачу для додаткового заробітку, який він втратив через пошкодження транспортного засобу, що відобразилося на психічному стані сімї позивача, а також зазначав, що відповідач відмовлявся від мирного врегулювання спору і не бажав у добровільному порядку відшкодувати нанесені позивачу збитки, і вважає таку поведінку відповідача протиправною, і у відшкодування моральної шкоди позивач просив стягнути 15000 грн.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її заподіяла, за наявності її вини.

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає, що позивач не в повній мірі обґрунтував зазначену оцінку моральної шкоди саме в розмірі 15000 грн., так як не надав суду відповідних доказів щодо характеру та обсягу страждань, яких зазнав, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) саме на суму позову в цій частині, не підтвердив свої доводи щодо додаткового заробітку за допомогою автомобілю, тому враховуючи факт належності позивачу майна та його пошкодження, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню і з ОСОБА_2 підлягає стягненню 500 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди у звязку із пошкодженням майна.

Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача в судовому засіданні стосовно звернення позивача до суду до неналежного відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

З пояснень відповідача в судовому засіданні було встановлено, що з 2016 року він припинив свою діяльність як ФОП, і ця обставина була визнана сторонами, не оспорювалася, а тому не підлягала доказуванню.

Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України № 6-125цс13 від 04 грудня 2013 року відповідно до ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення субєкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру субєктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати.

Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, з огляду на те, що ОСОБА_2 на час розгляду справи припинив підприємницьку діяльність, суд вважає, що відсутня необхідність заміни відповідача ОСОБА_2 на ФОП ОСОБА_2 Крім того, доводи представника відповідача щодо звернення позивача з позовом до неналежного відповідача суд вважає не обґрунтованими, оскільки в своїй позовній заяві позивач посилався саме на норми ст. 1172 ЦК України і вказував про те, що відповідач на час ДТП був зареєстрований як ФОП і ця обставина учасниками судового процесу не оспорювалася.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на юридичні послуги в розмірі 1000 грн. та витрати на оплату судового збору суд виходить з наступного.

Як вбачається з квитанцій, позивачем сплачений судовий збір в сумі 487,20 грн. за позовну вимогу майнового характеру, та 487,20 грн. за позовну вимогу немайнового характеру (а.с. 1,2).

Крім того, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 243,60 грн. при подачі заяви про забезпечення доказів, яка була повернута йому ухвалою суду від 20.11.2015 (а.с. 34, 74).

Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження його витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи. Згідно з п.2 ч. 3 цієї ж статті до витрат, повязаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви.

Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, доданих до позовної заяви, необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати в сумі 398 грн. 64 коп. за оплату судового збору за позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди та 16,24 грн. за оплату судового збору за позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. В частині стягнення з відповідача витрат, повязаних з витратами на правову допомогу та на оплату судового збору, сплаченого за подачу заяви про забезпечення доказів, відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1172, 1193 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 59, 60, 61, 79, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_5, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_6, у відшкодування матеріальної шкоди 8000 (вісім тисяч) гривень, у відшкодування моральної шкоди 500 (пятсот) грн., витрати на оплату судового збору в сумі 414 (чотириста чотирнадцять) грн. 88 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особи, які брали участь, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу в той же строк з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 19 червня 2017 року.

Суддя: О. В. Колочко