Справа № 720/959/15
Провадження № 2/720/133/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Факащук А.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку, який розташований по вул. О. Вишні, 14 в м. Новоселиця Чернівецької області, укладеного 03 вересня 1999 року між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_4, посилаючись на те, що 16 травня 2006 року ОСОБА_5 померла, після смерті якої вона своєчасно прийняла спадщину. В квітні 2015 року вона дізналася про вказаний договір, оскільки ОСОБА_4 вимагав виселення з будинку її братів, які там проживали. Вважає договір купівлі-продажу недійсним, оскільки при його укладанні ОСОБА_5 позичила гроші у ОСОБА_4 та укладання договору був способом забезпечення виконання договору позики грошових коштів. А тому, ОСОБА_5 була обманута відповідачем щодо тексту та змісту договору, його істотних умов, сама ж вона допустила помилку при укладанні даного договору, так як насправді сподівалася, що укладає інший договір з іншими правовими наслідками. Крім цього, вважає, що насправді ОСОБА_5 не підписувала договір купівлі-продажу, а тому просила визнати договір недійсним, оскільки останній був укладений поза волі ОСОБА_5.

В судовому засіданні позивачка підтримала позов та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на його укладання відповідно до діючих норм законодавства. Спадкодавець ОСОБА_5 була обізнана із змістом договору купівлі-продажу, підписавши його у нотаріуса та отримавши гроші за проданий будинок. За змістом договору покупець ОСОБА_4 надав продавцю ОСОБА_5 право проживання у житловому будинку. В 2001 році відповідач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні будинком, однак за взаємною домовленістю, позов був залишений без розгляду. Таким чином, відповідачка знала про наявність договору та його не оскаржила, що свідчить про його правомірність. Просив відмовити у задоволенні позову як за його безпідставністю, так і за пропуском строку давності.

Свідок ОСОБА_6 показав суду, що померла ОСОБА_5 була його сестрою. В 1999 році сестра повідомила йому, що позичила гроші, у звязку із чим, передала будинок у заставу. В послідуючому вона йому повідомила, що повернула позичені кошти. Про обставини продажу будинку йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_7 показала суду, що була сусідкою ОСОБА_5 та зі слів останньої їй відомо, що ОСОБА_5 позичила кошти на поїздку за кордон для своєї сестри, а в послідуючому позикодавець вимагав від неї велику суму грошей. Про обставини укладання договору купівлі-продажу їй нічого не відомо.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 вересня 1999 року між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу будинку, який розташований по вул. О. Вишні, 14 в м. Новоселиця Чернівецької області, посвідчений виконуючим обовязки державного нотаріуса Новоселицької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 1-1836.

За змістом даного договору ОСОБА_5 продала ОСОБА_4 вказаний житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими спорудами, отримавши гроші від нього в сумі 11700 гривень.

Право власності ОСОБА_4 на житловий будинок було зареєстровано в Новоселицькому КБТІ 29 вересня 2000 року у реєстраційній книзі за № 4 р № 413, сторінка 214.

16 травня 2006 року ОСОБА_5 померла.

Оглянутими судом матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_5 встановлено, що спадщину після її смерті своєчасно прийняв її брат ОСОБА_9, який на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується наявною у справі довідкою Новоселицького ВУЖКГ № 325 від 15 травня 2009 року.

25 січня 2010 року ОСОБА_9 помер.

Оглянутими судом матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_9 встановлено, що спадщину після його смерті своєчасно прийняла його сестра ОСОБА_3 (дошлюбне ОСОБА_9) Л.Д., яка протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою.

Отже, позивача ОСОБА_3 слід вважати такою, що прийняла спадщину відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України після смерті ОСОБА_9, який в свою чергу успадкував спадщину після смерті ОСОБА_5, а тому її право на спадкове майно підлягає захисту, у звязку із чим на думку суду вона має право оспорювати в суді укладений договір купівлі-продажу будинку між ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Предявляючи позов про недійсність вказаного договору, позивачка посилається на наступні правові підстави:

-не підписання ОСОБА_5 договору;

-оман ОСОБА_5 покупцем ОСОБА_4 щодо істотних умов договору;

-помилка ОСОБА_5 у правових наслідках укладеного договору.

У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень.

За змістом прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

У відповідності до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважаться таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Із розяснень, викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», слідує, що правовичин може бути визнаний недійним лише з підстав, визначених законом.

Визначаючи у предявленому позові підстави недійсності правочину (договору купівлі-продажу будинку) сторона позивача посилається на декілька підстав, які фактично виключають одну іншу.

Так, укладання ОСОБА_5 договору купівлі-продажу під впливом оману або внаслідок власної помилки виключає можливість не підписання нею даного договору, та навпаки.

Вирішуючи вимогу щодо не підписання ОСОБА_5 спірного договору, суд виходить з того, що під час судового розгляду даної цивільної справи було проведено ряд судових почеркознавчих експертиз на дослідження яких були надані оригінали спірних договорів купівлі-продажу та деякі документи, заяви, листи з імовірними підписами померлої ОСОБА_5.

Слід зазначити, що висновки даних експертиз доповнюють один одного та спростовують твердження сторони позивача про не підписання ОСОБА_5 спірного договору.

Так, відповідно до висновку повторної комісійної криміналістичної експертизи з дослідженням почерку № 203 від 16 березня 2017 року вбачається, що підписи від імені ОСОБА_5 надані для експертного дослідження поділені експертами на 5 самостійних груп, які виконані різними особами. Разом з тим, підписи на досліджених документах в межах кожної окремої групи виконанні однією особою. А саме, підписи від імені ОСОБА_5 виконані в спірних договорах купівлі-продажу, в замовленнях № 404 від 13 серпня 1999 року та № 241 від 20 березня 2001 року мають суттєві, стійкі збіги та виконані однією особою.

При цьому, слід врахувати, що підписи у вказаних документах виконанні у проміжок часу, який збігається із підписанням договору купівлі-продажу та дані замовлення наявні в технічній документації Новоселицького КБТІ на спірний житловий будинок і стосуються вони саме обставин продажу будинку.

Так, в замовленні № 404 від 13 серпня 1999 року ОСОБА_5 просить видати характеристику для відчуження житлового будинку, вказавши у заяві свої анкетні дані із зазначенням паспортних даних.

В замовленні № 241 від 20 березня 2001 року ОСОБА_5 просить надати відповідь на запит адвоката щодо здійснення перереєстрації права власності на житловий будинок по вул. О. Вишні, 14 в м. Новоселиця Чернівецької області після його продажу.

Посилання сторони позивача на не підписання ОСОБА_5 договорів купівлі-продажу у звязку із тим, що підписи у вказаних договорах не відповідають підписам у інших наданих для дослідження документах суд вважає безпідставним, оскільки підписи взагалі у всіх документах не ідентичні та вчинені різними особами, в той же час у спірному договорі купівлі-продажу підписи продавця вчиненні однією особою, яка вчинила підписи в замовленнях на адресу Новоселицького КБТІ № 404 від 13 серпня 1999 року та № 241 від 20 березня 2001 року від імя ОСОБА_5, що не виключає підписання ОСОБА_5 договору купівлі-продажу.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Субєктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Ураховуючи викладені норми законодавства, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

На підтвердження підстав недійсності правочину за ст. 230 ЦК України, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Разом з тим, сторона позивача не надала суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 на момент укладання договору була обманутою ОСОБА_4 або діяла внаслідок власної помилки, яка одночасно трапилось не в результаті власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення.

В той же час, твердження сторони позивача про те, що укладання договору купівлі-продажу був способом забезпечення виконання договору позики, у звязку із чим, ОСОБА_5 була обманута відповідачем щодо змісту правочину, його істотних умов, оскільки насправді вона сподівалася, що укладає інший договір з іншими правовими наслідками, є припущенням позивача, так як такі обставини не доведені та не доказані жодним з досліджених судом доказів, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватится на припущеннях.

Навпаки, при укладанні договору купівлі-продажу ОСОБА_5 мала можливість прочитати зміст договору та скріпивши своїм підписом договір, ОСОБА_5 погодила його умови, в тому числі щодо продажу житлового будинку та отримання за нього грошових коштів.

За змістом договору купівлі-продажу продавець ОСОБА_5 свідчить, що зазначений будинок нікому не заставлений, і в спорі та під забороною не перебуває.

Допитані як свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дали суду покази зі слів ОСОБА_6, однак про самі обставини укладання договору купівлі-продажу їм нічого не відомо, оскільки не були присутніми при його укладанні та не ознайомлені із його змістом.

Слід зазначити, що наявність чи відсутність помилки, яка має бути доведена позивачем належними та допустимими доказами, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та розяснення нотаріусом суті договору, а й такими обставинами, як вік сторін договору, стан здоровя, наявність іншого житла або вирішення питання щодо подальшого проживання у проданому будинку, інші обставини, які мають істотне значення.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 16 березня 2016 року за № 6-93цс16. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України).

Дослідженими судом доказами встановлено, що ОСОБА_5 на момент укладання договору купівлі-продажу мала 56 років та суду не надано доказів, що вона мала незадовільний стан здоровя; проданий ОСОБА_10 житловий будинок сама ОСОБА_5 отримала в дар від ОСОБА_6 відповідно до договору дарування від 17 травня 1996 року.

Пунктом 8 договору купівлі-продажу передбачено, що покупець надає продавцю право проживання у відчуженому нею житловому будинку терміном до 03 березня 2000 року, тобто сторони передбачили можливість проживання ОСОБА_5 у проданому нею будинку після укладання договору, у звязку із чим, посилання сторони позивача на те, що факт проживання ОСОБА_5 у будинку після укладання договору купівлі-продажу свідчить про його недійсність, суд вважає безпідставним.

Більш того, в 2001 році ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні будинком та ухвалою Новоселицького районного суду від 06 листопада 2001 року даний позов був залишений без розгляду.

Тим самим, ОСОБА_4 піддав публічному захисту своє порушене право власності на спірний житловий будинок, публічно заявляючи шляхом предявлення позову до суду про те, що житловий будинок належить йому на праві власності і тільки після позасудових домовленостей з ОСОБА_5 позов був залишений без розгляду.

06 серпня 2004 року державний нотаріус ОСОБА_8 передав ОСОБА_5 заяву ОСОБА_4 повідомлення про добровільне звільнення ОСОБА_5 та членами її сімї житлового будинку по вул. О. Вишні, 14 в м. Новоселиця Чернівецької області, який належить останньому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Аналізуючи вказані докази, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 було відомо про наявність договору купівлі-продажу будинку, якого сама підписала, та у випадку її незгоди з умовами вказаного договору, вона мала достатньо часу для його оскарження, чого не було зроблено нею до самої смерті 16 травня 2006 року.

Виходячи з розяснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку від 03 вересня 1999 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та вважає, що останній правомірно набув право власності на будинок, яке відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України є непорушним, а тому у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 229, 230, 236, 316, 319, 321, 328 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 208-218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору від 03 вересня 1999 року купівлі-продажу будинку, який розташований по вул. О. Вишні, 14 в м. Новоселиця Чернівецької області, посвідчений виконуючим обовязки державного нотаріуса Новоселицької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 03 вересня 1999 року та зареєстрований в реєстрі за № 1-1836, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: