Справа № 489/5703/16-ц
Номер провадження 2/489/461/17
РІШЕННЯ

Іменем України

12 червня 2017 р.

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретаря - Бреженюк Н.С.,

за участю:

представника позивачки - ОСОБА_1,

представника відповідачів - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 р. ФОП ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 Вказувала, що вона є фізичною особою-підприємцем та здійснює роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування. Відповідачки працювали у ФОП ОСОБА_3 продавцями продовольчих товарів. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 несли повну матеріальну відповідальність згідно Договорів укладених з позивачкою. 28.04.2016 р. відповідачок було звільнено за згодою сторін. Проте фактичною причиною їх звільнення було виявлення нестачі в розмірі 18 304,81 грн., під час планової інвентаризації, проведеної 15.04.2016 р. за участі відповідачів. Також вказана матеріальна шкода завдана відповідачами позивачці на теперішній час не сплачена, та відповідачі не мають наміру її відшкодувати.

Посилаючись на вищевикладене, позивачка просить суд стягнути з відповідачів на її користь 18 304 грн. 81 коп. матеріальних збитків, а також судовий збір.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала. Вказувала на відсутність належних доказів нестачі з вини відповідачів.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність в сфері роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

Згідно Наказу №10-к від 29.10.2001 р. ОСОБА_4 було прийнято на роботу до ФОП ОСОБА_3 продавцем продовольчих товарів.

21.11.2001 р. між ОСОБА_4 та ПП ОСОБА_3 був укладений контракт щодо регулювання трудових відносин між ними.

Відповідно до Наказу №9-к від 02.09.2002 р. ОСОБА_5 було прийнято на роботу до ФОП ОСОБА_3 продавцем продовольчих товарів.

26.08.2002 р. між ОСОБА_5 та ПП ОСОБА_3 був укладений контракт щодо регулювання трудових відносин між ними.

Також 21.11.2001 р. між ОСОБА_7 та ПП ОСОБА_3, та 28.08.2002 р. між ОСОБА_5 та ПП ОСОБА_3, були укладені Договори про повну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого відповідачі несуть повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження довірених їм установою матеріальних цінностей.

У відповідності до п. 3 вказаного Договору у випадку незабезпечення з вин працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей визначення розміру збитків, нанесених установі, та їх відшкодування здійснюється у відповідності до чинного законодавства.

15.04.2016 р. в магазині «Чай-2», що належить позивачці була проведена планова ревізія.

Згідно Акту від 15.04.2016 р. за результатами проведення ревізії в даному магазині була виявлена недостача в розмірі 18 304 грн. 81 коп.

Проте з матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свою вину не визнавали та від підписання Акту відмовились.

15.04.2016 р. відповідачами було подано роботодавцю заяви про звільнення.

Згідно Наказів від 28.04.2016 р. позивачкою було звільнено відповідачів за згодою сторін.

В обґрунтування своїх вимог, позивачка посилається на те, що відповідачі несли повну матеріальну відповідальність за довірені їм цінності, та при виявлені недостачі в магазині, де працювали, вони заперечували свою вину у виникненні такої недостачі, проте обіцяли повернути її у повному розмірі.

Відповідно до ч.1 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Частиною 2 ст.131 КЗпП України встановлено, що працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: п. 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; п. 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може бути укладено за наявності одночасно двох умов: посада, яку працівник займає, або робота, яку він виконує, має бути зазначена в Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженому постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977р. № 447/24; виконання обов'язків за посадою, виконання роботи відповідно до професії має бути безпосередньо пов'язане із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих працівникові цінностей.

Відповідно до ст. 135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

На підтвердження доказів нестачі з вини відповідачів позивач посилається на Договори про повну матеріальну відповідальність відповідачів та акт ревізії.

Суд не може погодитись із тим, що вказані позивачем докази є належними, достатніми та достовірними через те, що Акт ревізії було проведено у магазині ст. менеджером та продавцем, за відсутності особи, повноважної для проведення відповідних дій, а саме - бухгалтера, працівника фінансової установи, ревізійного відділу тощо. Через що достовірність висновку ревізії та компетенція працівників, які її проводили, є сумнівною. Також звертає на себе увагу те, що Договір про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_5 підписано 28.08.2002 року, тоді як на роботу її було прийнято, згідно наказу, 02.09.2002 року, що також ставить під сумнів правомірність цього договору.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи надані докази у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через їх недоведеність.

Керуючись ст.ст. 10, 14, 30, 60, 62, 88, 212-214 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення або отримання копії.

Суддя: Н.С. Тихонова