печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2017 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гладун Х.А.

при секретарі Василевській А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільно нажитого майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від спільного шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Протягом останнього року між сторонами склалися неприязнені взаємовідносини, постійні суперечки. Сімейні відносини поступово погіршувалися і фактично припинилися. Зазначає, що примирення, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та суперечитиме її інтересам.

Також зазначає, що за час проживання у шлюбі сторонами придбане наступне майно: квартиру АДРЕСА_1; квартиру № АДРЕСА_4; квартиру АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_3; автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, 2003 р.в., д.н.з.НОМЕР_1; автомобіль Fiat Freemont, 2014 р.в., д.н.з. НОМЕР_2.

Оскільки, згоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, Позивач просить, з урахуванням уточненої позовної заяви в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на:

- на квартиру АДРЕСА_1;

- квартиру № АДРЕСА_4.

В порядку поділу майна подружжя визнати за Відповідачем право власності на:

- на квартиру АДРЕСА_2;

- на квартиру АДРЕСА_3.

- на автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, 2003 р.в., д.н.з.НОМЕР_1.

Стягнути з Відповідача на його користь компенсацію в розмірі 371950,00 грн. за 1/2 частину автомобіля Fiat Freemont, 2014 р.в., д.н.з. НОМЕР_2.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з наведених у ньому підстав та просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідач, його представник, будучи належним чином повідомленими про день, час, місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися. Представник відповідача, без належного обґрунтування подав заяву про відкладення розгляду справи.

Суд при вирішенні питання про можливість розгляду справи у відсутність Відповідача приймає до уваги наступні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Практика Європейського суду з прав людини (рішення у справі Федорова проти України від 12.05.2011 р., рішення у справі Воловик проти України від 24.02.2011 р., рішення у справі Ревунець проти України від 17.02.2011 р., рішення у справі Рудніченко проти України від 11.07.2013 р., рішення у справі Кирилюк проти України від 06.10.2011 р.) зазначає про те, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.

Крім того, Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративне правопорушення» наводить аналогічні твердження і крім іншого зазначає, що оцінюючи поведінку учасників кримінального провадження, слід враховувати належне виконання ними своїх процесуальних обов'язків, існування випадків зловживання процесуальними правами, тощо.

Так, починаючи з дати відкриття провадження у справі - 08.07.2016 р., Відповідач та його представник, будучи достовірно обізнаними про відкриття провадження у даній справі, мали достатньо часу та можливостей ознайомитися з матеріалами справи та підготувати власну позицію щодо заявленого позову. Разом з тим, матеріали справи не містять будь-якого письмового обґрунтування позиції Відповідача. Натомість, стороною відповідача напередодні судових засідань перед судом неодноразово ініціювалися питання про відкладення розгляду справи, які незважаючи на відсутність належного обґрунтування, з метою забезпечення особи права на захист, судом були задоволені.

Таку поведінку сторони Відповідача суд розцінює як неналежну процесуальну поведінку Відповідача, спрямовану на затягування розгляду справи, строк розгляду якої вийшов за межі розумного, через зловживання Відповідачем своїми процесуальними правами.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність Відповідача.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 29.04.1989 року Центральним Відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві між громадянами ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, (актовий запис № 1817) укладено шлюб. Прізвище дружини після одруження «ОСОБА_1».

Згідно паспортних даних позивача сторони спільних неповнолітніх дітей від шлюбу не мають.

Судом встановлено, що сторони проживають окремо, подальше спільне проживання не вбачається можливим та суперечить інтересам кожного з подружжя. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, клопотань про надання строку для примирення сторони не заявляли.

Частинами 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

За таких обставин, оскільки, позивач наполягає на розірванні шлюбу і його рішення є виваженим і остаточним, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін, що має істотне значення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позов в частині розірвання шлюбу, укладеному між сторонами, підлягає задоволенню.

Також судовим розглядом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами було придбане наступне майно, право власності на яке зареєстроване на ім'я Відповідача:

- на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2006 р. - квартира АДРЕСА_1;

- на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.1998 р. - квартира № АДРЕСА_4;

- на підставі договору купівлі-продажу від 04.09.1996 р. - квартиру АДРЕСА_2;

- на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2015 р. - квартира АДРЕСА_3;

що підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.09.2016 р., Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 22.11.2016 р. № 14806 (И-2016).

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру МВС України стосовно зареєстрованих транспортних засобів та АІС «Національний банк даних «Автомобіль» станом на 03.02.2017 р. на ім'я Відповідачам на праві власності зареєстровано:

- автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, 2003 р.в., д.н.з.НОМЕР_1, дата реєстрації - 13.05.2004 р.;

- автомобіль Fiat Freemont, 2014 р.в., д.н.з. НОМЕР_2, дата реєстрації - 18.06.2015 р.

Установлено, що спірні квартира № АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_2 були придбані до 1 січня 2004 року, тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР.

За змістом статей 22, 24 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

До спільної сумісної власності не належить майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 29 КпШС поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, ч. 2 ст. 364 ЦК України поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до роз'яснень п. п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно консультаційних висновків ТОВ «Реал Експерт», проведених за заявою Позивача, станом на 30.03.2017 р., на підставі порівняльного аналізу, ймовірна вартість спірного майна становить:

- квартири АДРЕСА_1 - 2201700,00 грн.;

- квартири № АДРЕСА_4 - 1924500,00 грн.;

- квартири АДРЕСА_2 1472300,00 грн.;

- квартири АДРЕСА_3 - 2622800,00 грн.;

- автомобіля Mitsubishi Pajero Sport, 2003 р.в., - 252600,00 грн.;

- автомобіля Fiat Freemont, 2014 р.в., - 630000,00 грн.

Процесуальна поведінка сторони Відповідача унеможливило подання ним будь-яких заперечень щодо вказаної оцінки, а тому, суд з урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України, вважає дані висновки допустимими доказами при вирішенні питання щодо вартості спірного майна.

В ході розгляду справи, судом достеменно встановлено, що вищевказане майно було придбано подружжям у період шлюбу, а відтак є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу між сторонами, виходячи з презумпції рівності часток, а також вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

При цьому суд зазначає, що позивачем заявлено вимоги про виділення йому в натурі майна, вартість якого менше за вартість майна, яке він просить присудити відповідачу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Головним значенням поділу майна, що є у спільній сумісній власності, є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України). При поділі кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному майні.

Якщо майно не може бути поділено між співвласниками у натурі пропорційно до розмірів їхніх часток, особа, яка отримала майно, вартість якого є меншою, ніж вартість частки у спільному майні, має право на компенсацію недоодержаного.

Зважаючи на надання позивачем згоди щодо передачі спірного автомобіля автомобіль Fiat Freemont, 2014 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 у власність Відповідача, за умови отримання ним компенсації 1/2 вартості вказаного автомобіля, яка відповідає його частці у спільному майні, шляхом пред'явлення відповідно позовної вимоги, суд вважає за можливе задовольнити такі вимоги у заявлений ним спосіб.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що позовна заява про поділ спільного майна подружжя у натурі, заснована на законі та підлягає задоволенню.

Оскільки, судовим роглядом встановлено, що вартість спірного автомобіля Fiat Freemont, 2014 р.в., становить 630000,00 грн., позовні вимоги про стягнення на користь позивача компенсації 1/2 вартості вказаного автомобіля в розмірі 371950,00 грн. - є безпідставними.

Відтак, позов підлягає задоволенню частково.

Судовий збір сплачений позивачем за подання позову в порядку ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з Відповідача в розмірі 4621,20 грн.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 364, 372 ЦК України, ст.ст. 22, 24, 29 КпШС УРСР, ст.ст. 21, 24, 56, 105, 110-112, 60, 61, 68, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 11, 60, 174, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільно нажитого майна подружжя - задовольнити частково.

Шлюб, укладений та зареєстрований 29 квітня 1989 року у Центральному Відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві між громадянами ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, (актовий запис № 1817) - розірвати.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- на квартиру АДРЕСА_1;

- квартиру № АДРЕСА_4.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на:

- на квартиру АДРЕСА_2;

- на квартиру АДРЕСА_3.

- на автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, 2003 р.в., д.н.з.НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 315000,00 грн. за 1/2 частину автомобіля Fiat Freemont, 2014 р.в., д.н.з. НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4621,20 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Х.А. Гладун