Ухвала

іменем україни

7 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Євграфової Є.П.,

ЗакропивногоО.В., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, індексації заробітної плати та відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 28 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 23 березня 2016 року,

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернуся до суду з указаним позовом,посилаючись на те, що 13 лютого 2014 року він був прийнятий на роботу на посаду менеджера з адміністративної діяльності, робота з орендарями земельної ділянки, а також касира до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4). 13 лютого 2014 року трудовий договір зареєстровано у Луцькому міському центрі зайнятості. Умовами трудового договору сторони погодили, що договір є безстроковий, розмір заробітної плати працівника становить 1 500 грн на місяць. З липня 2014 року відповідач не виплачує заробітну плату, що є порушенням умов трудового договору та трудового законодавства. На будь-які звернення позивача щодо виплати заробітної плати відповідач не реагує, виплату заробітної плати не проводить.

Ураховуючи наведене та уточнення позовних вимог, позивач просив: стягнути невиплачену заробітну плату за період з липня 2014 року по лютий 2015 року у розмірі 12 000 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням термінів її виплати, станом на 21 грудня

2015 року, у розмірі 4 573,11 грн; індексацію заробітної плати з липня

2014 року по лютий 2015 року у розмірі - 1 444,56 грн.

Крім того вказаним діями відповідача, позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась втратою душевного спокою та оцінена останнім у 4 000 грн.

У липні 2015 року ФОП ОСОБА_4 пред'явила зустрічний позов, у якому просила стягнути із ОСОБА_3, 5 106,38 грн, отриманих ним під звіт по видаткових касових ордерах від 29 серпня 2014 року. Зазначала, що ОСОБА_3 дані кошти не повернув та не подав звіт про витрачені ним зазначені суми.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від

28 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 23 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заробітну плату за період з липня по жовтень 2014 року в розмірі 4 373,71 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням термінів її виплати за період з липня 2014 року по травень

2015 року в розмірі 2 166,23 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Зустрічний позов ФОП ОСОБА_4 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ФОПОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що 13 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та

ФОП ОСОБА_4 був укладений трудовий договір, згідно умов якого він є безстроковим, працівник зобов'язаний виконувати по сумісництву роботу менеджера з адміністративної діяльності, роботу з орендарями земельної ділянки, а також касира, на непостійній основі виконувати роботу з матеріальними цінностями, у тому числі як матеріально-відповідальна особа, а ФОП ОСОБА_4 зобов'язується оплачувати працю працівника у розмірі

1 500 грн на місяць, 0,5 ставки.

Наказом від 1 листопада 2014 року ОСОБА_3 менеджера з адміністративної діяльності звільнено з 1 листопада 2014 року з роботи за сумісництвом на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на порушення

ФОП ОСОБА_4 трудового законодавства в частині виплати працівнику заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За положенням ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Установлено, що згідно відомостей про виплату грошей за 2014 рік ОСОБА_3 проведено наступні виплати: у липні 2014 року - 1 241,85 грн, у серпні 2014 року - 1 223,05 грн, у вересні 2014 року - 1 223,05 грн, в жовтні 2014 року - 685,76 грн. Підпис ОСОБА_3, як одержувача на даних відомостях відсутній..

Відповідно до табелів обліку робочого часу за жовтень - грудень

2014 року, ОСОБА_3 з 2 жовтня 2014 року на робочому місці не перебував.

13 травня 2015 року ФОП ОСОБА_4 здійснила переказ коштів ОСОБА_3 на суму 4 373,71 грн, який був відправлений за фактичним місцем проживання останнього, проте 11 червня 2015 року наведений поштовий переказ був повернутий відправнику за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до ч. 2ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Встановивши, що заробітна плата за період із липня 2014 року по жовтень 2014 року на загальну суму 4 373,71 грн ОСОБА_3 була перерахована електронним переказом лише 13 травня 2015 року, що свідчить про порушення строків її виплати, суд прийшов правильного висновку про право позивача на стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_3 відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Проте з висновком суду про недоведеність зустрічних позовних вимог ФОП ОСОБА_4 щодо неповернення ОСОБА_3 грошових коштів, отриманих ним під звіт, повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Судом установлено, що відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 13 лютого 2014 року, ОСОБА_4 уповноважила

ОСОБА_3 бути його представником з питань представництва інтересів її підприємницької діяльності в усіх без винятку установах, підприємствах, в організаціях, незалежно від їх форми власності та підпорядкування, перед страховиками, перед фізичними особами - підприємцями, фізичними особами з правом узгодження та вирішення всіх питань, що її стосуватимуться, подання та підпису від її імені необхідних документів, заяв, скарг, клопотань, отримання виписаних або оформлених на її ім'я або щодо неї документів, рішень, дозволів, актів, повторних документів та дублікатів документів, довідок тощо, що будуть виникати у неї як фізичної особи - підприємця.

Обґрунтовуючи підстави стягнення зі ОСОБА_3 кошти у розмірі

5 106, 38 грн, ФОП ОСОБА_4 зазначала, що 29 серпня 2014 року

ОСОБА_3 отримав у неї під звіт грошові кошти по видаткових касових ордерів та не надав звіт про використання цих коштів.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, із яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

У силу положень ч. 4 ст. 60 та ч. 2 ст. 64 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Мотивуючи рішення, суд посилався на те, що 29 серпня 2014 року ОСОБА_3 було подано звіт про використання коштів, виданих під звіт, на суму 5 089,85 грн. Крім того, згідно квитанцій від 29 серпня 2014 року від імені платника ОСОБА_4 був сплачений судовий збір в розмірі 487,20 грн та 3 960,30 грн, як оплата за електроенергію.

Разом із тим, суд у рішенні не навів, якими доказами підтверджено, що отримані ОСОБА_3 кошти під звіт були витрачені ним саме в інтересах ФОП ОСОБА_4 та не дав жодної оцінки поясненням свідка

ОСОБА_5, яка обіймала посаду бухгалтера ФОП ОСОБА_4 та проводила платежі.

Крім того, судом не витребувано оригіналів документів на підтвердження того, як саме ОСОБА_3 розпорядився коштами, оскільки надані останнім копії звіту по використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 29 серпня 2014 року, квитанції на суму 487,20 грн та

3960,30 грн, які суд взяв до уваги та поклав в основу рішення, ніким не завірені.

Ураховуючи викладене, ухвалені в справі судові рішення в частині зустрічного позову ФОП ОСОБА_4 підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки під час розгляду справи суди не встановили усіх обставин, необхідних для правильного застосування судом норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, що не дозволяє суду касаційної інстанції ухвалити нове рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області

від 28 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області

від 23 березня 2016 року в частині зустрічного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Любомльського районного суду Волинської області від 28 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька Є.П. Євграфова О.В. Закропивний
О.В. Умнова