АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5282/2017 Головуючий в 1-й інстанції - Гуменюк А.І.
№ 761/9864/16-ц Доповідач-ЧобітокА.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дружину,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року позивач пред»явила вказаний позов до відповідача та зазначала, що з 11.07.1998 року перебуває у шлюбі з відповідачем . В 1999 році вона отримала тяжкі травми внаслідок чого позбавлена можливості працювати і вимушена була звільнитися з серпня 2015 року з посади доцента Національного аерокосмічного університету ім..М.Є. Жуковського.

Посилаючись на вкрай нужденне матеріальне становище та потребу у матеріальній допомозі, та неможливість встановити інвалідність за браком коштів,позивач просила стягнути з колишнього чоловіка на її користь аліменти у розмірі ј частини від його заробітку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, оскільки ст. 75 СК України передбачає право на утримання (аліменти) того із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата,пенсія, доходи від ви користування його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Позивач не відноситься до непрацездатних осіб. Її посилання на відсутність коштів для встановлення інвалідності не підтверджені доказами.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явилися в судове засідання , обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи , колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що 11.07.1998 року сторони у справі уклали шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за № 778, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції .

Статтею 75 СК України визначено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.Права на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв'язку із вчиненням ним умисного злочину, якщо це встановлено судом. Той із подружжя, хто став непрацездатним у зв'язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України.

Верховний Суд України у постанові №6-3066цс15 від 13.04.2016 року виклав наступну правову позицію.

За положеннями ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Пред»явивши даний позов, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначала, що з 31 серпня 2015 року по теперішній час вона ніде не працює, оскільки має ряд загальних захворювань, зокрема, посттравматичний правосторонній кохлеоневрит (глухота, зниження слуху) травматична енцефалопатія. Вказані захворювання виникли внаслідок перенесеною нею у серпні 1999 року закритої черепно-мозкової травми у вигляді лінійного перелому лобної кістки з переходом на задню черепну ямку, струсом головного мозку з лікворною дисциркуляцією, та виникли через те, що в свій час заступилася за відповідача, який став об»єктом нападу з боку сторонніх осіб. Хвороби загострились через стресовий стан в зв»язку з розлученням. У 2016 році вона вживала заходів щодо встановлення інвалідності, проте, через брак коштів, не змогла оплатити необхідні для цього лабораторні та інші дослідження, які є платними. У сприянні проходження таких обстежень у госпіталі Служби безпеки України, за місцем роботи відповідача (підполковника СБУ), останній їй відмовив, через її статус колишньої дружини. Вказала, що вона займалася пошуками роботи, проте, через стан здоров'я (глухота на одне вухо та третій ступінь глухоти на друге вухо) позбавляє її можливості працювати в інтернет- магазині, де необхідною умовою для роботи є спілкування по телефону. Зауважила, що через стан здоров'я вона не змогла продовжити роботу за контрактом на посаді доцента у Національному аерокосмічному університеті ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут». Також зазначила, що її батьки померли.

За вказаних обставин вважає, що має право на матеріальне утримання від чоловіка, відповідача у справі.

На підтвердження вказаних обставин, позивач надала копії наступних документів: аудіограма № 91 від 10.02.2016 року, проведена поліклінічним відділенням Військово-медичного управління СБУ, висновок УЗД від 16.02.2016 року, медична книжка з записами отоларинголога та невролога, аркуш 2 до висновку експерта № 8843 без дати, трудова книжка з останнім записом про звільнення позивача з 31.08.2015 року з Національного аерокосмічного університету ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» за власним бажанням, консультативний висновок Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» від 19.07.2016 року з встановленим діагнозом - хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість справа глухота V ( п»ятого) ступеня,зліва прогресуюча приглухуватість ІІІ ( третього) ступеня, запропоновано протиневритне лікування раз на півроку, контрольна аудіограма чере 6 місяців.

Відповідно до чинного законодавства України за віком ОСОБА_3 не є непрацездатною особою, документів про те , що ОСОБА_3 у встановленому законом порядку встановлено групу інвалідності , внаслідок чого вона є непрацездатною особою, останньою не надано.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції заочним рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 29.06.2016 року, залишеним без змін судом апеляційної інстанції 09.11.2016 року, шлюб між сторонами у справі розірвано.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції , пославшись на правову позицію Верховного суду України №6-3066цс15 від 13.04.2016 року, висловлену з приводу застосування ст. 75 СК України про те, що право на утримання ( аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, та зазначивши, що позивач не є непрацездатною особою, відступив від вказаної правової позиції та задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3, зважаючи на те, що на день звернення з позовом до суду, становище позивача було нужденним та вона є такою, що потребує матеріальної допомоги. При цьому, суд виходив з того, що Сімейним кодексом України встановлено загальні правила щодо взаємного утримання подружжя. Так, право на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів, який включає, зокрема, непрацездатність; потребу в матеріальній допомозі (нужденність) та спроможність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. Проте, на відміну від права на утримання, саме ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України встановлено право одного із подружжя на матеріальну допомогу. Фактично повноваження суду у визначенні факту потреби у матеріальній допомозі законодавцем зведено до перевірки наявності статусу обчислення розміру заробітної плати, пенсії, доходів від використання майна, інших доходів особи і визначення їх співвідношення із прожитковим мінімумом.

Проте, на думку суду першої інстанції, такий формальний підхід до вирішення даного спору з урахуванням правового висновку, призведе до явного та очевидного несправедливого судового рішення, що буде порушувати ст.. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Пославшись на рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України ( справа про призначення судом більш м»якого покарання), в якому зазначено, що : «Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.», «справедливість - одна з основних засад права - є вирішальною у визначенні права як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Як правило, справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в однаковому юридичному масштабі поведінки і в пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню».

Зазначивши про врахування моральних засад суспільства, які передбачають взаємну турботу подружжя, яка включає матеріальну підтримку один одного, керуючись принципом верховенства права, зокрема принципом справедливості судового рішення, суд вважав, що із відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у вигляді матеріальної допомоги (аліменти) на дружину. При цьому суд врахував, що застосування принципу справедливості не підмінює собою принцип законності.

На підставіст.ст.79,80,77 СК України, суд стягнув з відповідача на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі ј частини від заробітку (доходу) без обмеження строку.

Проте з таким рішенням суду колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 8 Конституції України , вУкраїні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 21 Конституції України визначено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України ( ст.. 19Конституції України ) .

За статтею 24 Конституції України , громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року, та на яке послався суд першої інстанції, верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Отже, у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх у своїх правах та перед законом , а справедливе застосування норм права повинно мати передусім недискримінаційний підхід, неупередженість.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

Жінка та чоловік мають рівні права і обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства ( ч.6, 9 ст. 7 СК України).

При цьому людина вільна у здійсненні своїх прав, однак така свобода однієї людини припиняється там, де починається право іншої.

Так, ч. 2 ст. 75 СК України передбачено право одного з подружжя на утримання від іншого, однак такий юридичний обов'язок останнього виникає лише у разі настання чітко визначених підстав .

Такою підставою є непрацездатність, в даному випадку право на утримання від чоловіка у ОСОБА_3 виникло б у разі встановлення їй у передбаченому законом порядку інвалідності.

Проте будь-яких доказів того, що вона у встановленому законом порядку визнана непрацездатною, ОСОБА_3 не надано.

При цьому надані позивачем медичні документи взагалі не містять посилань про медичну необхідність її направлення до Медико-соціальної експертної комісії, яка відповідно до чинного законодавства наділена повноваженнями встановлення ступеню непрацездатності.

За вказаних обставин у ОСОБА_3 не виникло право на утримання від іншого подружжя, передбачене ч. 2 ст. 75 СК України.

Задовольняючи даний позов зврахуванням моральних засад суспільства, які передбачають взаємну турботу подружжя, яка включає матеріальну підтримку один одного, керуючись принципом верховенства права, зокрема принципом справедливості судового рішення, вказавши на те , що позивач в силу стану здоров'я є особою, яка окрім задоволення звичайних потреб, змушена здійснювати витрати на відновлення здоров'я, лікування, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що принцип справедливості законодавцем дотримано у ст.. 90 СК України, відповідно до якої дружина, чоловік взаємно зобов'язані брати участь у витратах пов'язаних із хворобою або каліцтвом другого з подружжя.

Дана норма права не пов'язується з непрацездатністю, проте надає право на відшкодування частини витрат на лікування, пов'язаних із хворобою.

Крім того, обґрунтовуючи свою правову позицію при вирішенні даної справи, суд послався на те, що становище позивача було нужденним та вона є такою, що потребує матеріальної допомоги, взявши до уваги пояснення останньої, що вона змушена була продавати свій одяг, щоб вижити, оскільки через погіршення стану здоров'я змушена була звільнитись.

Однак до вказаних висновків суд прийшов з порушенням норм процесуального права щодо оцінки доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, оскільки як вбачається з трудової книжки ОСОБА_3 , то вона звільнена 31.08.2015 року з посади доцента Національного аерокосмічного університету ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» за власним бажанням.

Як вже зазначалось вище, будь-яких доказів того, що за медичними показаннями позивач не може працювати та/або обмежена у працездатності, та/або їй рекомендовано звернутись до відповідних органів з вказаного питання, останньою не надано.

Таким чином, відступ судом першої інстанції від правової позиції Верховного суду України №6-3066цс15 від 13.04.2016 року неможна визнати вмотивованим та таким, що відповідає принципам верховенства права та справедливості.

Слід звернути увагу суду першої інстанції на те, що відступ від правової позиції Верховного суду України №6-3066цс15 від 13.04.2016 року щодо визнання права на утримання особи, яка хоча і забезпечена прожитковим мінімумом, проте цей розмір є недостатнім для існування , міг бути обґрунтований принципом справедливості , але тільки за умов непрацездатності особи.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість рішення ухваленого по даній справі , в зв»язку з чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 304,307,309,313,314,316,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове , яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дружину .

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -