РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.05.2017 року м. Житомир
Богунський районний суд міста Житомира в складі:
головуючого судді Слюсарчук Н.Ф.
з участю секретаря с/з Давиденко Я.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до Виконавчого комітету Житомирської міської ради
про визнання дій протиправними та зобов`язання видати ордер на жиле приміщення, -
Позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Виконавчого комітету Житомирської міської ради щодо відмови видати на його ім`я ОСОБА_1 ордеру на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача видати йому оредр на зазначене житло.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що у грудні 1996 року за домовленістю між Виконавчим комітетом Житомирської міської ради таІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі усної вказівки відповідача і згоди КВЖРЕП № 1, йому було надано дозвіл на заселення з сімє`ю в нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 , як особі, що перебувала на публічній службі та не була забезпечена житлом. Вказане нежитлове приміщення не використовувалося як квартира, а тому не мало і відповідного номера та статусу. З моменту заселення, позивач з дозволу відповідача та КВЖРЕП № 1 відкрив на себе особовий рахунок і щомісячно вносив плату за житло та комунальні послуги, провів за власні кошти капітальний ремонт приміщення, проводив поточні косметичні ремонти.
14.10.2009 року позивача, а згодом членів його сім`ї було зареєстровано у вказаній квартирі, якій було присвоєно № 58-а.
У січні 2016 року за рішенням мешканців будинку було створено ОСББ, та 25.04.2016 року на квартиру виготовлено технічний паспорт. Бажаючи приватизувати житло, позивач звернувся до відділу приватизації Житомирської міської ради, але останньому було відмовлено через відсутність оредру. Відмову вважає незаконною, оскільки він має статус учасника бойових дій, тому має право на першочергове забезпечення жилою площею та відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва, городництва.
Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у поясненнях від 17.05.2017 року та просив відмовити у задоволенні позову.
Вислухавши осіб, які брали участь у судових засіданнях, дослідивши матеріали справи з урахуванням меж заявлених позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до наступного висновку.
У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що відповідно до посвідчення НОМЕР_1 від 22.03.2016 року, ОСОБА_1 має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с 5).
Згідно Довідки - виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку, ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_3 разом з сином ОСОБА_2 та дружиною ОСОБА_3 (а.с. 9).
Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , квартира складається з 2-х кімнат житловою площею 26, 3 кв.м. (а.с.10-11).
З відповіді Виконавчого комітету Житомирської міської ради, адресованої ОСОБА_1 № 25/Б-5036 від 16.06.2016 року вбачається, що сім`я позивача на черзі квартирного обліку при міськвиконкому не перебуває. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Квартира використовується у якості службової офіцерами військомату. Законних підстав для видачі ордера на вселення у квартиру немає (а.с. 13-14).
Згідно листа відповідача № 503 від 09.03.2017 року сім`я позивача проживає у квартирі АДРЕСА_1 та зареєстрована на підставі листа Житомирського міського військового комісаріату, який використовує її у яксті службової офіцерами військомату. Рішення про включення/виключення до/з числа службових жилих приміщень Житомирського міського військомату відсутнє (а.с. 59).
За правилами ст.58 Житлового Кодексу України - єдиною підставою для вселення в житло є ордер. Ордер надається лише виключно на вільне житло.
Відповідно до ст.ст. 118, 119, 121-123 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР. Порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення. Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.
Згідно п. 6 Розділу І Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.
Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Таким чином, вказаними нормами житлового законодавства передбачений спеціальний механізм виключення житлових приміщень з числа службових. Зокрема, таке виключення відбувається у разі, якщо відпала потреба у такому його використанні або у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих на підставі відповідного клопотання підприємства, установи, організації.
Згідно ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" - приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Згідно ч.1 ст. 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Частина 3 статті 8 Закону встановлює, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що ні позивач, ні його представник не надали належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. Достовірність доказів це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, А достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті.
Із досліджених матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 не була та не є в даний час фондом Житомирського міськвиконкому, не була та не включена (виключена) до числа службових квартир.
Відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження правового статусу приміщення АДРЕСА_1 , як квартири.
В судовому засіданні також встановлено, що будь-яким чином житлові права позивача відповідачем порушені не були, так як позивач разом із своєю сім`єю продовжують мешкати в наданому службовому жилому приміщенні та відповідач, в свою чергу, будь-яких перешкод в користування житлом позивачу та членам його сім`ї не чинить.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання видати на ім`я ОСОБА_1 ордер на жиле приміщення квартиру АДРЕСА_1 відмовити за безпідставністю.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя: Слюсарчук Н.Ф.