Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1022/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Ковальова О. Б.
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

25.05.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дьомич Л.М., Письменного О.А.

із секретарем Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Хоменко Володимир Юрійович, Олександрійська міська державна нотаріальна контора № 1 про визнання заповіту недійсним,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7, де третя особа - приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Хоменко Володимир Юрійович, Олександрійська міська державна нотаріальна контора № 1 про визнання заповіту недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла їхня мати ОСОБА_8. Позивач подав заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори, де йому повідомили, що ОСОБА_8 за життя, 16 листопада 2012 року, склала заповіт, яким заповідала ОСОБА_7 все майно, яке буде належати їй на час смерті, посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Хоменком В.Ю.

В останні роки ОСОБА_8 страждала на психічні розлади, у зв'язку з чим неодноразово проходила лікування та перебувала на обліку в Олександрійській психіатричній лікарні. Внаслідок наявного у неї захворювання його мати виявляла неадекватну поведінку - йшла з оселі в невідомому напрямку, після чого її приводили додому родичі та знайомі, не стежила за своїм зовнішнім виглядом, не займалась домашнім господарством, не могла відповісти на елементарні запитання, мала провали пам'яті. В зв'язку з цим позивач з дружиною постійно допомагали їй, відвідували її, придбавали продукти харчування, готували, прали, вели домашнє господарство, сплачували за неї комунальні послуги. В той же час відповідач в утриманні матері участі не приймав та допомоги їй не надавав. ОСОБА_8 за життя недієздатною не визнавалась та опікуна не мала, проте, її поведінка протягом останніх років свідчила про неможливість усвідомлення нею значення своїх дій та керування ними.

Позивач вважає, що зазначений заповіт був складений ОСОБА_8 та нотаріально посвідчений у момент, коли заповідач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що згідно ст.225 ЦК України дає підстави для визнання його недійсним.

У зв'язку зі смерттю відповідача ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на підстаі ухвали суду від 21.04.2016 року до участі у справі було залучено його правонаступників: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.142).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, поданій його представником ОСОБА_3, ставиться питання про скасування зазначеного судового рішення з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. Зокрема зазначено, що померла ОСОБА_8 страждала на психічні розлади з 2005 року, проходила лікування у психіатричній лікарні. Свідки, в тому числі лікар, який лікував померлу, в судовому засіданні підтвердили, що вона страждала на психічні захворювання, які не дозволяли їй усвідомлювати своїх дій та керувати ними, що не було взято до уваги судом першої інстанції.

Сторони, які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в засідання апеляційного суду не з'явились, ОСОБА_3, який представляв інтереси ОСОБА_2 в суді першої інстанції, не надав належно оформленої довіреності, що відповідала б вимогам ст. 42 ЦПК України, тому не був допущений до участі у розгляді справи як представник позивача, з урахуванням вимог ст. 305 ЦПК України справа розглянута апеляційним судом без участі сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.15). За життя, 16 листопада 2012 року, ОСОБА_8 склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_7 (а.с. 16).

Після її смерті з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулись: ІНФОРМАЦІЯ_3 року син померлої - ОСОБА_7, а також ІНФОРМАЦІЯ_4 року син померлої - ОСОБА_2 (а.с. 84, 85).

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 343 від 30.06.2015 року ОСОБА_8 з 2005 року по 21.01.2011 року зверталась за амбулаторною допомогою з діагнозом: атеросклероз судин головного мозга з інтелектуально-мнестичним зниженням, астено - іпохондричний синдром, внаслідок судинного захворювання головного мозку (атеросклероз судин головного мозку). Діагностовані психічні розлади відносяться до категорії психічних розладів непсихотичного характеру, тобто таких, які не досягають ступеню психоза чи недоумкуватості. З 21.01.2011 року до 24.02.2012 року ОСОБА_8 до лікарів - психіатрів не зверталась, лікарями не оглядалась. При зверненні 24.02.2012 року їй діагностовано: атеросклероз судин головного мозку з інтелектуально - мнестичним зниженням, астено - іпохондричний синдром. Початкова судинна деменція? Станом на 24.02.2012 року перелічені захворювання не впливали на адекватність прийнятих рішень ОСОБА_8. Експертами встановлено, що з 24.02.2012 року до 05.02.2014 року ні ОСОБА_8, ні її родичі за медичною допомогою до лікарів - психіатрів не звертались. Відповісти на питання чи усвідомлювала ОСОБА_8 під час складання заповіту, а саме 16 листопада 2012 року, значення своїх дій та чи могла керувати ними - не представляється можливим (а.с.98 - 100). Крім того в п. 21 висновку зазначено, що при огляді ОСОБА_8 вдома лікарем - психіатром 10.02.2014 року було діагностовано - атеросклеротична деменція з явищами гострої сплутаності та галюцинаторними включеннями, але це відбулося вже після складання заповіту.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Звертаючись до суду, позивач як на підставу своїх позовних вимог зазначав, що внаслідок хвороби заповідач не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Враховуючи, що в матеріалах справи міститься висновок посмертної судової психіатричної експертизи, в якому зазначено про неможливість дати відповідь на питання: чи усвідомлювала ОСОБА_8 під час складання заповіту, а саме 16 листопада 2012 року, значення своїх дій та чи могла керувати ними? При цьому зазначено, що наявні у ОСОБА_8 перелічені у висновку захворювання станом на 24.02.2012 року не впливали на адекватність прийняття нею рішень (а.с.100 зв.)

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Положеннями ст. 150 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що свідки: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 поясняли, що знали померлу тривалий час. Десь з 2011 року по ній було видно, що вона неадекватна, бо ховала ключі, часто скаржилась на сильні головні болі, знають також про те, що вона 3-4 рази лікувалась в психлікарні. Але стан її здоров'я на час складання заповіту вони описати не змогли.

Питання щодо призначення додаткової чи повторної, в тому числі комплексної психолого-психіатричної експертизи у справі, виходячи з того, що свідки повідомили про обставини, які суперечать висновку експертизи, позивачем та його представником не ставилось в суді першої інстанції, та не міститься в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. ( Правова позиція Верховного Суду України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Призначення експертизи у разі заявлення клопотання про її призначення хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи згідно з вимогами п. 2 ч. 1 статті 145 ЦПК України є обов'язковим. (Правова позиція Верховного Суду України у постановівід 13 березня 2017 року у справі № 6-2833цс16).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено за допомогою належних і допустимих доказів того ОСОБА_8 внаслідок хвороби при складанні і підписанні заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Надана позивачем до суду першої інстанції та досліджена в судовому засіданні медична документація не містить висновків щодо наявності у спадкодавця психічного або іншого захворювання, внаслідок якого ОСОБА_8 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Позивачем не зазначено обставин та не надано доказів, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідачло його волі, не зазначено передбачених ст. 1257 ЦК України підстав для визнання заповіту недійсним.

Висновки суду першої інстанції відповідають встановленим ним обставинам, підтверджені дослідженими і належно оціненими доказами, грунтуються на нормах матеріального права, що регулюють спірні правовідносини з урахуванням відповідних правових висновків Верховного Суду України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального та матеріального права.

Враховуючи викладене та з урахуванням вимог ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: