Придніпровський районний суд м.Черкаси
Провадження № 2/711/1209/17
Справа № 711/2446/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2017 року Придніпровський районний суд

м Черкаси

В складі: головуючого судді Колода Л.Д.

При секретарі Василенко О.Г.

З участю адвоката ОСОБА_1

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи приватні нотаріуси ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу недійсними ,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи приватні нотаріуси ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу недійсними. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 04.03.2015 року померла ОСОБА_7, про що свідчить свідоцтво про смерть серії 1-СР №256252 від 06.03.2015. Місцем смерті та останнім місцем реєстрації було АДРЕСА_1. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_2, що належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2014.

19.03.2015 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про встановлення факту проживання протягом останніх шести років, на час відкриття спадщини, однією сім єю із померлою ОСОБА_7 Рішенням Придніпровського районного суду по даній справі № 711/2384/15-ц від 14.05.2015 року задоволено заяву ОСОБА_3 та встановлено факт проживання однією сім'єю зі спадкодавцем.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 20.08.2015 по справі № 22-ц/793/2110/15 апеляційну скаргу ОСОБА_2 міської ради задоволено, рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 14.05.2015 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем. Рішення Апеляційного суду набрало законної сили 20.08.2015 року .

05.10.2015 року відповідач ОСОБА_3 повторно подала заяву про встановлення факту постійного проживання однією сім'єю разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Проте, заінтересованою особою у заяві визначила не ОСОБА_2 міську раду, а ОСОБА_8, яка також не є родичкою померлій ОСОБА_7 Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси у справі № 711/9242/15 від 10.11.2015 заяву ОСОБА_3 задоволено.

Дізнавшись про дане рішення, з апеляційною скаргою та із заявою про поновлення строків на апеляційне оскарження, ОСОБА_2 міська рада звернулась до апеляційного суду Черкаської області. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2016 скасовано рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 10.11.2015 та ухвалено нове, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 по справі № 711/9242/15 касаційну скаргу ОСОБА_3 було відхилено, а рішення апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2016 - залишено без змін.

Отже, станом на 28.04.2016 були відсутні спадкоємці як за заповітом, так і за законом на майно - квартиру АДРЕСА_3, власник якої померла.

Відповідно до положень ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Заява про визнання спадщини відумерлою подається лише після спливу одного року з дня смерті спадкодавця або з дня оголошення судом його померлим відповідно до вимог ч. 3 ст. 46 ЦК України. Настання смерті спадкодавця має бути підтверджене свідоцтвом про смерть (актовим записом РАЦС) або судовим рішенням.

ОСОБА_2 міська рада, дотримуючись процедури визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року з дня смерті ОСОБА_7, у березні 2016 підготувала заяву до суду про визнання відумерлою спадщини, що залишилася після смерті останньої.

Проте, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 54420637 від 02.03.2016 стало відомо, що власником квартири АДРЕСА_4, станом на 15.01.2016 є ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину. Нотаріусом було оформлено свідоцтво про право на спадщину, за законом, серія та номер: 129, видано 15.01.2016 на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.11.2015 у справі № 711/9242/15, яке на той час набрало законної сили.

Тому позивач, ОСОБА_2 міська рада, як орган місцевого самоврядування, який в силу своїх повноважень відповідно до ст. 1277 ЦК України зобов 'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, в разі відсутності спадкоємців за законом і за заповітом, вважає, що ОСОБА_3 незаконний шляхом заволоділа нерухомим майном померлої ОСОБА_7, безпідставно отримавши свідоцтво про право на спадщину, яке підлягає визнанню недійсним, чим позбавила територіальну громаду м. Черкаси права на отримання даної квартири та передачу її громадянам, які мають потребу в отриманні житла, що обгрунтовується і доводиться наступним.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа якій воно видано, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в першу чергу є відсутність права спадкування у особи, на ім'я якої було видане це свідоцтво.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2016 по справі № 22ц/793/2110/15 за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа ОСОБА_9 про встановлення факту, що має юридичне значення, доведені наступні обставини:

- померла ОСОБА_7 заповіту за життя не складала. Родичів у померлої не було.

- ОСОБА_3, яка після смерті звернулась до нотаріальної контори для прийняття спадщини, не є спадкоємцем померлої ні за законом, ні за заповітом.

- Відсутні підстави вважати ОСОБА_3 такою, що проживала однією сім'єю з померлою, а отже і спадкоємцем четвертої черги за законом. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ від 19.10.2016 по даній справі, вищезазначене рішення, яким відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3, залишено в силі.

Отже, саме наявність вищезазначених обставин, що доведені та підтверджені судовими рішеннями, дають підстави вважати, що ОСОБА_3 не мала право на спадкування спірного майна, що в свою чергу дають підстави визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія та номер:129, видане 15.01.2016 приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_10 В подальшому, встановлення даної обставини дасть можливість, відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», скасувати запис про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Під час підготовки звернення до суду, щодо визнання спадщини відумерлою - квартири 96, по вул.Різдвяна, 69, позивачу - ОСОБА_2 міській раді стало відомо, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 76193447 від 19.12.2016, право власності на вищевказану квартиру зареєстровано вже за ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.2016.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ОСОБА_2 міська рада, як зацікавлена особа (в силу ст.1277 ЦК України) на підставі п.1 ст.203 ЦК України, заперечує дійсність вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, оскільки зміст цього правочину суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам Національного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що обгрунтовується та доводиться наступним. Встановлені та підтверджені рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2016 по справі № 22ц/793/2110/15. ОСОБА_3 двічі зверталась в судовому порядку із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю із померлою, намагаючись позбавити ОСОБА_2 міську раду, як орган місцевого самоврядування, реалізувати матеріально - правову та громадську заінтересованість у даній справі. В подальшому, остання позбавлена була можливості вчасно реалізувати свої права у цих правовідносинах, звернувшись невчасно із апеляційним оскарженням рішення суду, на підставі якого ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину;

Крім цього ОСОБА_3, умисно, знаючи наявні обставини справи, прискорено реалізувала спірне майно, уклавши договір купівлі - продажу квартири 25.03.2016 із ОСОБА_4 В той же час, рішення апеляційного суду Черкаської області, яким відмовлено в задоволенні ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем, прийнято 29.04.2016 року .

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_3 фактично протиправно позбавила територіальну громаду міста Черкаси комунальної власності з подальшим розподілом даного майна - квартири між соціально незахищеними верствами населення на підставі житлового законодавства України. В свою чергу, у ОСОБА_2 міської ради, як заінтересованої особи є всі підстави заперечувати дійсність договору - купівлі продажу квартири серія та номер: 2604, виданого 25.03.2016 приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_6

В зв»язку з цим позивач просить постановити рішення, яким визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 129, видано 15.01.2016, видавник: ОСОБА_10 приватний нотаріус ОСОБА_2 міського нотаріального округу, договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 2604, виданий 25.03.2016, видавник: ОСОБА_6 приватний нотаріус ОСОБА_2 міського нотаріального округу.

Представник позивача ОСОБА_2 міської ради по довіреності ОСОБА_11 в судовому засіданні позов підтримав та просив позов задовольнити з підстав, вказаних в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 , адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнали, підтримали заперечення на позов та просили в позові відмовити з підстав, вказаних в запереченні. Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з»явилася, про день слухання справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила.

Треті особи приватні нотаріуси ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з»явилися. Приватний нотаріус ОСОБА_5 24.05.2017 року подала пояснення на позов та просила справу розглядати в її відсутності. Приватний нотаріус Романій Н.В.14.04.2017 року звернулася із заявою , в якій просить справу розглядати в її відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, в результаті їх повного, об»єктивного та всебічного дослідження, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.03.2015 року померла ОСОБА_7 ( свідоцтво про смерть серії 1-СР №256252 від 06.03.2015року). Місцем смерті та останнім місцем реєстрації було АДРЕСА_1. Квартира належала покійній на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2014. Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_5.

05.10.2015 року відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання однією сім'єю разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Зацікавленою особою вказала не ОСОБА_2 міську раду, а ОСОБА_8, яка не є родичкою та спадкоємицею ОСОБА_7 Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси у справі № 711/9242/15 від 10.11.2015 року заяву ОСОБА_3 задоволено.

На підставі вищевказаного рішення приватний нотаріус ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_5 видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом, в якому в якості спадкового майна вказано квартиру № 96, розташовану в будинку №69 по вул. Різдвяній в м.Черкаси.

ОСОБА_2 міська рада не була стороною у вищевказаному рішенні і дізнавшись про його існування оскаржила в апеляційному порядку. Згідно ухвали апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2016 року вищевказане рішення скасовано, в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 по справі № 711/9242/15 касаційну скаргу ОСОБА_3 було відхилено, а рішення апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2016 року - залишено без змін.

Поскільки на день розгляду справи рішення Придніпровського районного сулу м.Черкаси від 10.11.2015 року в цивільній справі № 711/9242/15 за заявою ОСОБА_12, зацікавлена особа ОСОБА_8 про встановлення факту що має юридичне значення, скасовано, а воно було підставою для видачу приватним нотаріусом ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом, то вказане свідоцтво слід визнати недійсним.

Що ж стосується вимог позивача про визнання договору купівлі-продажу недійсним, то ці вимоги до задоволення не підлягають, з наступних підстав. Позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що під час підготовки звернення до суду щодо визнання спадщини відумерлою, позивачу стало відомо, що право власності на квартиру№ 96 по вул. Різдвяній, 69 в м.Черкаси зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.2016 року (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 76193447 від 19.12.2016 року).

Позивач вказує, що відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зважаючи на це, ОСОБА_2 міська рада як зацікавлена особа на підставі п. 1 ст. 203 ЦК України оспорює дійсність вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, оскільки зміст цього правочину суперечить вимогам ЦК України, іншим актам законодавства, а також порушує інтереси територіальної громади міста Черкаси.

Судом встановлено, що 25 березня 2016 року згідно договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_6. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №2604.

Згідно п.п. 1, 3 даного договору продавець ОСОБА_12 передала у власність, а ОСОБА_4 прийняла квартиру і сплатила за неї обумовлену суму. Відповідно до п.2 цього договору квартира належала продавцю на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим номером №129 від 15.01.2016 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.01.2016р., номер запису про право власності 12934812, реєстраційний номер об»єкта нерухомого майна 01.

На день укладення договору купівлі-продажу квартири, продавець, відповідно до п. 5 договору, підтвердив, що згадана в договорі квартира на момент укладення договору не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі : податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у / третіх осіб як у межах так і за межами України немає, завдатків за цю квартиру від інших осіб не отримано, як юридична адреса не використовується та як внесок до статутного фонду : юридичних осіб не внесена.

Відповідач ОСОБА_3 на день укладення договору купівлі-продажу і № 2604 від 25.03.2016 року мала зареєстроване право власності, на підтвердження чого під час підписання договору купівлі-продажу було надано правовстановлюючі документи на квартиру: свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_10

Приватним нотаріусом, який посвідчував правочин купівлі-продажу, було перевірено належність продавцю на праві власності квартири на момент продажу. Тому при укладенні договору купівлі-продажу квартири у відповідача ОСОБА_4 не було сумнівів щодо належності квартири продавцю ОСОБА_3 та відсутності щодо даного нерухомого майна претензій третіх осіб та будь-яких заборон щодо відчуження.

Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу квартири позивач повністю розрахувалася з продавцем за придбану квартиру АДРЕСА_7. Продавець підтвердив факт повного розрахунку на момент укладення даного договору купівлі-продажу квартири.

Запис №13876580 про державну реєстрацію права власності на квартиру № 96 по вул. Різдв»яній, 69 у м. Черкаси внесено державним реєстратором приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_6 25.03.2016р.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_8, зареєстрована в ній та фактично проживає. Відповідач надала суду копії договорів з відповідними організаціями про надання послуг з водопостачання та водовідведення, газопостачання, комунальних послуг та інші.

Зважаючи на те, що за квартирою № 96 по вул. Різдв»яній, 69 у м. Черкаси були наявні борги за надані комунальні послуги, ОСОБА_4 їх повністю погасила. Крім того, протягом березня-липня 2016 року вона провела капітальний ремонт квартири № 96 по вул. Різдв»яній, 69 у м. Черкаси, витрати на який склали близько 100 000 гривень.

Відповідно до довідки комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» ОСОБА_2 міської ради № 2500 від 04.08.2016 року у квартирі № 96 за адресою вул. Різдвяна, 69 у м. Черкаси з 06.07.2016 року зареєстрована ОСОБА_4

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України, зокрема за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повиннна мати необхідний обсяг цивільної дієздтаності; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до роз»яснень, які містяться в п.п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

На момент вчинення договору купівлі-продажу квартири від 25.03.2016 року продавець ОСОБА_13 мала всі законні права на відчуження даного нерухомого майна, а саме: ОСОБА_7, власниця квартири АДРЕСА_9, померла 04.03.2015 року. Після її смерті відкрилася спадщина на вищевказану однокімнатну квартиру. За заявою ОСОБА_13 приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу було ОСОБА_10 було відкрито спадкову справу.10.11.2015 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси встановлено факт проживання однією сім»єю ОСОБА_13 та ОСОБА_7, чим підтверджено право ОСОБА_13 на спадкування квартири №96 по вул. Різдв»яній, 69 в м. Черкаси.

15.01.2016 року ОСОБА_13 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, серія №129 на квартиру АДРЕСА_9, видане приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_10

25.03.2016 року приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_6, при відсутності будь-яких заборон та арештів, було посвідчено договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_9, укладений між ОСОБА_13 та відповідачем ОСОБА_14, та внесено запис №13876580 до реєстру прав власності на нерухоме майно.

Тому на день вчинення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9 сторонами договору та нотаріусами було дотримано вимог чинного законодавства України щодо порядку оформлення спадщини та відчуження нерухомого майна. Тобто підстави для визнання недійсними даних правочинів відсутні.

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Позивач в своєму позові не ставить питання застосування наслідків недійсності правочину, суд вийти за межі позову не може. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Згідно ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту.

У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-107 цс 12 від 07 листопада 2012 року, № 6-348 цс 15 від 10 червня 2015 року, № 6-67 цс 15 від 13 травня 2015 року, № 6-3104 цс 16 від 29 березня 2017 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого навиконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Враховуючи той факт, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9 відповідачу ОСОБА_4 не було відомо про претензії третіх осіб на дане нерухоме майно, договір купівлі-продажу квартири посвідчено відповідно до вимог чинного законодавства України, особами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; договір купівлі-продажу квартири спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, суд вважає, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем.

Суд вважає, що позивач звернувшись зданим позовом до суду, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. 215, 216 ЦК України. Тому в позові в цій частині слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 203, 204, 215, 216, 330, 387,388 ЦК України, ст. ст. 8,10, 11, 60, 88, 212, 213, 215, 223 ЦПК України, суд , -

В и р і ш и в:

Позов задовольнити частково. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, серія на номер 129, видане 15.01.2016 року приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу ОСОБА_5

В позові ОСОБА_2 міської ради до ОСОБА_4 про визнання купівлі-продажу недійсним відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції до апеляційного суду Черкаської області.

Головуючий: ОСОБА_15