Яготинський районний суд Київської області
Справа 382/404/17
Провадження 2/382/304/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 квітня 2017 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л. І.

при секретарі Чемерис С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон", м. Київ, вул. Кутузова 18/7, кімн. 613 про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

Встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в котрому зазначав, що 9 грудня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 004849 з додатками, яким він мав на меті придбати трактор «Білорус 892». Перед підписанням договору, за результатами переговорів, між ними були узгоджені істотні умови угоди: предмет лізингу; вартість; порядок розрахунків - перший платіж у розмірі 220 000 грн. сплачується одразу після підписання договору, решта платежів - рівними частинами до повного виконання зобов'язання, але не більше 76 місяців; порядок передачі трактору у користування - до 50 (п'ятидесяти) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця; порядок передачі трактора у його власність - після повного розрахунку, за умови своєчасного внесення всіх обумовлених платежів. У той же день ним було сплачено відповідачу кошти у розмірі 264 000 грн., однак до цього часу предмет лізингу не передався, акт приймання-передачі не підписувався.

Посилаючись на те, що договір фінансового лізингу № 004849, укладений між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Етанол" нотаріально не посвідчений, а відтак є нікчемним, умови вказаного договору є несправедливими, та порушують його права як споживача, оскільки достовірної, доступної інформації щодо предмету договору ним також не було отримано, одночасно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, а також, посилаючись на те, що проведений адміністративний платіж не є лізинговим платежем у розумінні ЗУ "Про фінансовий лізинг" та не співрозмірним сумі за виконану послугу, яка фактично полягала лише у виготовленні стандартної форми договору, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004849 від 09.12.2016 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь грошову суму, сплачену на виконання договору фінансового лізингу в розмірі 264 000 гривень.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, звернулися до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду письмові заперечення, котрі обгрунтував наступним.

9 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ОСОБА_1 було укладено Договір фінансового лізингу № 004849. Відповідно до п. 1.1 Договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а Лізингоодержувач зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору. На виконання Договору фінансового лізингу позивач сплатив 44 000 грн. комісії за організацію, згідно п. 8.2.1а ст. 8 Договору та 220 000 грн. авансового платежу. Договір вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», підписаний позивачем добровільно на кожному аркуші зазначеного Договору, в якому передбачені усі істотні умови. Крім того, 09.12.2016 року, в день підписання Договору, позивач також написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови Договору, а також того дня погодив з менеджером компанії марку, модель та вартість предмета лізингу, котрий він самовільно обрав, що зафіксовано в Додатку № 3 до Договору. А також ОСОБА_1 09 грудня 2016 року підписав заяву про відмову від нотаріального посвідчення Договору. У договорі немає обов'язків

Лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду останньому. Умови

Договору є прозорими і відповідають чинному Законодавству України. Договір, укладений між сторонами не містить несправедливих умов, тому не може бути визнаний судом недійсним. Позивач і Відповідач при укладанні Договору, на основі вільного волевиявлення, узгодили всі умови та пункти Договору, які в силу положень статті 629 ЦК України є обов'язковими для виконання сторонами. Договір відповідає всім вимогам встановлених ст. 203 ЦК України, та вчинений з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України "Про фінансовий лізинг", містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій Формі,а тому не може бути визнаний судом недійсними у встановленому законом порядку. Просив розглядати справу у його відсутності та відмовити в задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 9 грудня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 004849, яким він мав на меті придбати трактор «Білорус 892». На виконання умов договору фінансового лізингу ОСОБА_1 сплачено 44 000 грн. комісії за організацію та 220 000 грн. авансового платежу (а.с. 18). Предмет лізингу не передавався, акт приймання-передачі не підписувався.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. ст. 806, 808 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:

1) такі положення також підлягають зміні; або

2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі.

За змістом п.п. 1.1, 1.2, 1.3, 3.1 оспорюваного договору лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами Договору.

Даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, та діє протягом 76 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором.

Строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком № 3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку, передбаченому договором, сплатити передбачені даним договором платежі.

Відповідно до п. 4.3.6 договору лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив Лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від Лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.12 даного договору, що стосуються обсягу повернення коштів.

Відповідно до п. 12.12 договору лізингу у випадку його розірвання Лізонгоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодавець повертає оплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів, комісія за організацію даного договору не повертається - даний пункт взагалі не має ніякого відношення по своєму змісту та викладених обставинах до змісту викладеному в п. 4.3.6.

Вказані положення договору лізингу встановлюють жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципу свободи договору (оскільки відповідно до ст. 627 ЦК України сторони, будучи вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, повинні враховувати вимоги цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаї ділового обороту, вимоги розумності та справедливості), справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами згідно вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 5.1 договору фінансового лізингу лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у п. 5.4 даного договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета лізингу.

Таким чином, визначені у п. 5.1 оспорюваного договору платежі, зокрема, комісія за організацію, виходить за межі переліку лізингових платежів, що передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг».

Отже, наведені умови оспорюваного договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Так, в оспорюваному договорі наявні несправедливі умови договору, зокрема, про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не визначених в договорі (п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ).

Наведені умови оспорюваного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а тому, на думку суду, є несправедливими. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року № 6-65цс16.

Оскільки п.п. 1.4, 3.5,4.3.6, 5.4,8.2.1,12.12 оспорюваного договору фінансового лізингу, на думку суду, є несправедливими, такі положення відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» слід визнати недійсними.

Разом із тим, оскільки визнання недійсними вказаних положень оспорюваного договору зумовлює зміну інших положень договору (зокрема, визнання недійсним п. п."а" п. 8.2.1 договору лізингу потягне за собою зміну, зокрема, п. 12.12 вказаного договору та п. 5.4) відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» згідно позовних вимог оспорюваний договір слід визнати недійсним у цілому.

Крім того, визначені у п. 8.2.1 оспорюваного договору комісія за організацію та комісія за передачу предмета лізингу, виходять за межі переліку лізингових платежів, що передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Крім того, визначені у п. 5.2 оспорюваного договору платежі, зокрема, авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу, виходять за межі переліку лізингових платежів, що передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Представник відповідача в обгрунтування заперечень зазначив, що ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" у своїй діяльності керується положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами суб"єктами господарювання, які за совїм правовим статусом не є фінансовою установою, затвердженим розпорядженням Держкомінпослуг № 21 від 22.01.2004 року, яке не передбачає отримання ліцензії на здійснення своїх послуг.

Суд вважає, що такий вид господарської діяльності, які фінансовий лізинг підлягає ліцензуванню відповідно до закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності".

Згідно п.11-1 ч.1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Виходячи з аналізу чинного законодавства оспорюваний ОСОБА_1 правочин за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, тобто відповідно до ст. 215 ЦК України недійсність такого договору встановлена законом.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15.

Враховуючи наведене, договір фінансового лізингу, укладений між ОСОБА_1 і ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" 09 грудня 2016 року, слід визнати недійсним.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 на виконання умов вказаного договору сплатив ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" 264 000 грн., предмет лізингу у користування не отримав, з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" на користь позивача відповідно до вимог ст. 216 ЦК України слід стягнути сплачені останнім кошти на виконання умов договору фінансового лізингу.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212-215,218 ЦПК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004849 від 9 грудня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" та ОСОБА_1.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон", м. Київ, вул. Кутузова 18/7, кімн. 613, , п/р № 0145 в ПАТ "Укрсоцбанк", МФО 300023 на користь ОСОБА_1 264 000 (двісті шістдесят чотири тисячі) гривень, а також 2640 (дві тисячі шістсот сорок) гривень судового збору на користь держави.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі через Яготинський районний суд апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Литвин Л.І.