Провадження № 2/219/709/2017
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
8 червня 2017 року Артемівський міськрайонний районний суд Донецької області в складі:
судді Павленко О.М.,
за участі секретаря Брагіної М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
до суду звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою, згідно якої вона просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вказує, що вона є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Пигідою С.І., зареєстрований в реєстрі за № 5582. В жовтні 2012 року вона зареєструвала у своїй квартирі ОСОБА_2, який є її родичем. З березня 2014 року відповідач перестав проживати в зазначеній квартирі, де він на теперішній час їй невідомо. Добровільно ОСОБА_2 не знімається з реєстрації місця проживання, що перешкоджає їй вільно користуватись та розпоряджатись належним їй майном, створює перешкоди в оформлені субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг.
Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Разом з тим, до суду від них надійшли заяви, згідно яких вони просили розглянути справу у їх відсутність, підтримали позовні вимоги, просили задовольнити та не заперечували проти ухвалення заочного рішення (а.с.20,55)
Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідача.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливими проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує.
Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом достовірно встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 5582 від 14.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Пигідою С.І. та витягом з Державного реєстру правочинів за № 6379023 від 14.08.2008 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_1 придбала 2 - кімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5-6).
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19936295 від 19.08.2008 року, виданого Комунальним підприємством «Артемівське бюро технічної інвентаризації» та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 87112090 від 15.05.2017 року, власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу № 5582 від 14.08.2008 року (а.с.7,44).
Відповідно до акту про не проживання, складеного комісією у складі майстра по утриманню та експлуатації житла ОСОБА_6, майстра домогосподарства ОСОБА_7, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та затвердженого директором СКПРЖП «Ремонтник» Батичко С.І. від 5.12.2016 року, за адресою: АДРЕСА_1 57 зареєстрований ОСОБА_2, який не проживає за зазначеною адресою з березня 2014 року року по теперішній час, не користується комунальними послугами та їх не сплачує, що підтверджують сусіди ОСОБА_8, ОСОБА_9 (а.с.54)
Згідно довідки від 6.12.2016 року, яка видана начальником відділу з реєстрації місця проживання фізичних осіб Соледарської міської ради про склад сім'ї, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1, 1979 року народження - власник, ОСОБА_11, 2009 року народження - донька, ОСОБА_2, 1978 року народження (а.с.53).
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Згідно листа головного лікаря КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» Мельникової С.Л. від 16.05.2017 року № 2317, громадянин ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на обліку в КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не перебуває, в період з 2014 по 2016 роки за амбулаторною та стаціонарною допомогою не звертався, медична допомога вдома не надавалась, за даними архіву не числиться (а.с.46,49).
Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.
Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень.
Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2014 року, нею не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 10, 60, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 319, 321 ЦК України,- -
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом 10-ти днів з моменту отримання копії цього рішення.

Суддя -

О.М.Павленко