Справа № 307/1044/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі :

головуючої : Готри Т.Ю.,

суддів : Бисаги Т.Ю., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря : Чучки Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Топчинської сільської ради Тячівського району Закарпатської області про скасування рішення виконавчого комітету Топчинської сільської ради та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, який обґрунтовував тим, що його мати, ОСОБА_3, померла 27 грудня 2011 року. Після її смерті залишився житловий будинок № 464, що розташований по вул. Центральній у с. Топчино Тячівського району Закарпатської області, який був побудований нею після смерті батька ОСОБА_4, який помер у 1961 році. Їх у сімї було троє дітей: він і дві його сестри. За життя його мати ОСОБА_3 залишила заповіт на його сестру ОСОБА_2, яка в шестимісячний строк подала заяву на прийняття спадщини, а також у цей же термін відкликала заяву з нотаріальної контори. Пізніше йому стало відомо, що ОСОБА_2 отримала рішення виконавчого комітету Топчинської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 04 квітня 2012 року № 3 на оформлення права власності на спірний спадковий житловий будинок.

Посилаючись на те, що він після смерті мами прийняв спадщину шляхом подання заяви до Тячівської державної нотаріальної контори, має право на спадщину за законом, так як на час смерті мами йому виповнилося 60 років, що згідно ст. 1241 ЦК України дає йому право на обовязкову частку у спадковому майні, та є єдиним спадкоємцем майна після смерті матері, позивач просив суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Топчинської сільської ради від 04 квітня 2012 року № 3 про оформлення права власності на нерухоме майно по вул. Центральна, № 464 у с. Топчино Тячівського району Закарпатської області за ОСОБА_2 та визнати право власності на вказане вище спадкове майно за ним.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01 червня 2016 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 01 червня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, предметом апеляційного розгляду є апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2016 року, в якій позивач просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити. Вказує на те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо пропуску ним строку позовної давності, так як він в межах трирічного строку звернувся до суду з даним позовом, а саме 24.03.2015 року, в якому просив визнати недійсним та скасувати спірне рішення виконкому від 04.04.2012 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнав, просив таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_2 та представник Топчинської сільської ради у судове засідання не з»явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Так, відмовляючи у позові ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки він до суду з позовом про скасування рішення виконавчого комітету Топчинської сільської ради від 04 квітня 2012 року звернувся 24 березня 2015 року.

Проте, колегія суддів із висновком суду першої інстанції погодитись не може за наступних обставин.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з позовом про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Топчинської сільської ради Тячівського району Закарпатської області №3 від 04 квітня 2012 року про оформлення права власності на нерухоме майно у с.Топчино, вул.Центральна №464 за ОСОБА_2 звернувся 24 березня 2015 року, що стверджується відміткою суду на позовній заяві (а.с.3), і вказує на звернення ним до суду з указаним позовом в межах трирічного строку позовної давності. А тому суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо пропуску загального строку позовної давності позивачем, у звязку з чим безпідставно відмовив йому у позові.

Матеріалами справи встановлено, що мати позивача ОСОБА_3 за життя склала заповіт від 14 вересня 2011 року, яким усе своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також житловий будинок у с.Топчино, вул.Центральна №464 Тячівського району Закарпатської області заповіла своїй дочці ОСОБА_2 (а.с.212).

27 грудня 2011 року ОСОБА_3 померла, що стверджується копією Свідоцтва про смерть, серії 1-ФМ №132141, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області 22.02.2012 року (а.с.17), після смерті якої відкрилася спадщина за заповітом.

Як вбачається з копії спадкової справи 96/2012 до майна померлої 27 грудня 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_2 07 березня 2012 року звернулася до Тячівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом (а.с.209).

Однак заявою від 02 квітня 2012 року, поданою до Тячівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 відкликала подану нею заяву на прийняття спадщини за заповітом (а.с.210).

Позивач ОСОБА_1 також звернувся до Тячівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом від 22 лютого 2012 року (а.с.197).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270).

Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст.46 цього Кодексу).

Частиною першою статті 1273 ЦК України передбачено право спадкоємця за заповітом або за законом відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (ч.5 ст.1273 ЦК України).

Відповідно до ч.6 ст.1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом (ч.5 ст.1275 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 у строк, встановлений для прийняття спадщини, відмовилася від прийняття спадщини за заповітом і з заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріуса не зверталася, що вказує на те, що вона спадщину за померлою ОСОБА_3 не прийняла ні за заповітом ні за законом.

У встановленому законом порядку спадщину прийняв позивач ОСОБА_1 шляхом подачі нотаріусу відповідної заяви про прийняття спадщини за законом.

Окрім цього, позивач відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України має право на обовязкову часту у спадщині, так як на день смерті матері, яка померла 27.12.2011 року, йому виповнилося 60 років, оскільки він народився 26 січня 1951 року, що стверджується копією свідоцтва про народження (а.с.203).

Разом з цим, з матеріалів справи слідує, що рішенням виконавчого комітету Топчинської сільської ради Тячівського району Закарпатської області №3 від 04 квітня 2012 року вирішено оформити право власності на нерухоме майно житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться у с.Топчино, вул.Центральна №464, за ОСОБА_2 (в цілому).

Тобто, спірним рішенням виконкому вирішено оформити право власності на спадкове майно за ОСОБА_2.

Таке рішення суперечить актам цивільного законодавства, спадкового права, і порушує спадкові права позивача, який у звязку з прийняттям зазначеного рішення не може оформити спадщину на спірне спадкове майно. А тому колегія суддів вважає, що спірне рішення виконавчого комітету слід визнати недійсним та скасувати, так як відповідно до положень ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Стосовно вимоги позивача про визнання за ним права власності на вище вказаний спадковий будинок, то колегія суддів вважає, що у задоволенні такої слід відмовити з наступних підстав.

З довідки, виданої виконавчим комітетом Топчинської сільської ради Тячівського району Закарпатської області №404 від 03.11.2014 року та копії погосподарської книги слідує, що ОСОБА_3 проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 та була головою цього домогосподарства (а.с.19-23)..

Вказаний будинок належав їй без документів на праві власності. Проте, право власності на цей будинок за ОСОБА_3 в органах БТІ не зареєстровано.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями Закону України «Про внесення змін до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо особливостей державної реєстрації прав власності на обєкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, статтю 19 указаного закону доповнено частиною 3 такого змісту: «Для здійснення державної реєстрації прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на обєкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації не потребується. Документом, що замінює технічний паспорт у разі його відсутності, є виписка з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, сільським головою) або відповідною архівною установою.

Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені обєкти нерухомості документами, що посвідчують речові права на земельні ділянки під такими обєктами, можуть також вважатися рішення відповідної сільської ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Державна реєстрація прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на обєкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, щодо яких раніше не здійснювалася державна реєстрація прав власності, для осіб, за якими закріплені особові рахунки в погосподарських книгах відповідних сільських рад, здійснюється на підставі поданої заяви та виписки із зазначених книг, наданої виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, сільським головою) або відповідною архівною установою, а також інших документів, визначених у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак позивач ОСОБА_1 не звертався до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно і відповідно нотаріусом йому не було відмовлено у видачі такого свідоцтва, що б вказувало на виникнення цивільно-правового спору.

За відсутності постанови нотаріуса про відмову в оформленні права на спадщину відсутній цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Окрім цього, позивачем предявлено позов до неналежного відповідача, так як Топчинська сільська рада Тячівського району Закарпатської області не має відповідати за позовом у справах про спадкування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з ухваленням по справі нового рішення, яким позов ОСОБА_1 та апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316-319 ЦПК України, ст.21 ЦК України, книгою шостою «Спадкове право» ЦК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Топчинської сільської ради Тячівського району Закарпатської області №3 від 04.04.2012 року про оформлення права власності на нерухоме майно житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у с.Топчино по вул.Центральна,464 Тячівського району Закарпатської області за ОСОБА_2 (в цілому).

У решті вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :