Справа № 347/1132/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року м. Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді: ОСОБА_1,

секретаря:ОСОБА_2,

адокатів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, співвідповідача ОСОБА_7 про визнання недійсними свідоцтва про право власності ОСОБА_8 на квартиру від 18.05.2010р., свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 від 12.03.2013р., визнання недійсним договір купівлі-продажу на квартиру від 15.04.2016р., зобов»язання органів реєстраційної служби видалити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно дані про право власності ОСОБА_6,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6, співвідповідача ОСОБА_7 про визнання недійсними свідоцтва про право власності ОСОБА_8 на квартиру від 18.05.2010р., свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 від 12.03.2013р., визнання недійсним договір купівлі-продажу на квартиру від 15.04.2016р., зобов»язання органів реєстраційної служби видалити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно дані про право власності ОСОБА_6.

Позивачка та її представник позов підтримали та пояснили, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в рівних частинах. Проте, рішенням Косівського районного суду від 13.10.2004р. дана квартира була поділена між ОСОБА_8 та ОСОБА_13, в результаті чого було позбавлено позивачку та її дітей права власності на частку в квартирі. Вона змушена по даний час проживати з дітьми та внуком на квартирі, оскільки власного житла немає. Пізніше після прийнятого судом рішення за життя ОСОБА_8 18.05.2010р. отримала свідоцтво про право власності на квартиру№2, в будинку №29 по вул.Грушевського в м.Косів загальною площею 24,2кв.м., жилою площею 16.8кв.м. А також ОСОБА_8 склала заповіт та передала дану квартиру своїй дочці ОСОБА_6, яка після її смерті стала власником даної квартири на підставі свідоцтва про право власності за заповітом. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.04.2016р. рішення суду від 13.10.2004р. скасовано та ухвалено нове яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8, правонаступником якої є ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про поділ майна спільної сумісної власності відмовлено. Однак, після прийняття рішення Апеляційним судом відповідачка незаконно продала спірну квартиру ОСОБА_7 Також позивачка зазначила, що вона не заперечує щодо належної відповідачці частки в даній квартирі, однак вважає, що і вона з дітьми не можуть бути їх позбавлені. Вважають, що з даних підстав слід визнати недійсними свідоцтво про право власності ОСОБА_8 на квартиру, свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6, а також договір купівлі-продажу, згідно якого право власності на квартиру набула ОСОБА_7 Крім цього, просять поновити строк позовної давності, оскільки він пропущений позивачкою з поважної причини, оскільки після розірвання шлюбу з чоловіком ОСОБА_13 позивачка разом з дітьми проживала в іншому житлі, проте повернувшись на квартиру їй стало відомо про те, що вона розділена між її бувшим чоловіком та його матір»ю, а тому в 2015році вона зверталась із заявою до суду про скасування рішення за нововиявленими обставинами та з апеляційною скаргою, яка Апеляційним судом була задоволена. Просять позов задоволити.

Представник відповідачки позов не визнав та пояснив, що документи, які стосуються квартири АДРЕСА_1 являються законними, оскільки відповідачка стала власником даної квартири на підставі свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом. Її мати ОСОБА_8 належним чином розпорядилася своєю власністю, склавши заповіт на користь ОСОБА_6 Про те, що ОСОБА_8 являлась власником квартири свідчить свідоцтво про право власності. А тому, відповідачка, як власник квартири, після смерті матері розпорядилася нею та відчужила її ОСОБА_7 Також зазначив, що догляд за матір»ю проводила відповідачка та найнята особа ОСОБА_14, а позивачка участі у догляді ОСОБА_8 не приймала, а тому і не може претендувати на дане майно. Просить в позові відмовити за безпідставністю та необгрунтованістю. Крім цього, просить застосувати строки позовної давності, оскільки позивачка пропустила строк на оскарження свідоцтва про право власності, а про його поновлення жодних питань не ставить.

Співвідповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з»явилась, причини неявки суду не відомі.

Суд, вислухавши сторони та свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст.236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як встановлено в судовому засіданні квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в рівних частинах, що стверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17 квітня 2000року.

А ч.ч.1,2 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Проте, незважаючи на вище вказане свідоцтво один із співвласників, а саме ОСОБА_8 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_9 про поділ даної квартири, надаючи суду неправдиві відомості щодо інших членів сім»ї відповідача ОСОБА_9, а тому рішенням Косівського районного суду від 13 жовтня 2004 року квартиру АДРЕСА_2 було поділено між ОСОБА_8 та ОСОБА_13

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_8, як співвласник квартири, також незаконно 23 липня 2007року без згоди інших співвласників, заповіла квартиру своїй дочці ОСОБА_6

Долучена до матеріалів справи інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчить про те, що ОСОБА_8 18.05.2010року отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру серії САС №650242.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 після смерті матері, яка померла 09.07.2012р. прийняла спадщину та отримала 12.03.2013р. свідоцтво про право на спадщину за заповітом на дану квартиру.

Суд ввжає недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_8 на квартиру та свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6, оскільки дані правочини вчинені співвласником незаконно, без згоди інших співвласників, як це передбачено вимогами ст.369 ЦК України, в якій зазначено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Проте жодних дій спрямованих на отримання згоди від інших співвласників щодо розпорядженням майном спільної сумісної власності ОСОБА_8 не було здійснено.

Згідно ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

А тому, позивачка звернулась з апеляційною скаргою на рішення Косівського районного суду від 13 жовтня 2004 року, згідно якого квартиру АДРЕСА_2 було поділено. В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_5 зазначала, що перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_13 вони проживали у даній квартирі. Після розлучення в 2003 році вона з дітьми у вказаній квартирі не проживала близько 12 років. Про розподіл квартири в судовому порядку їй не було відомо. Також зазначила, що судом не було залучено до участі у справі інших осіб з метою захисту їхнього права на власність, а вирішено питання щодо їх прав та обов»язків. Разом з тим, рішенням Косівської міської ради від 29.08.2007р. в цій же квартирі за неповнолітнім внуком ОСОБА_15 закріплено 5,8 кв.м. житла.

Відповідно до рішення Апеляційного суду, Івано-Франківської області від 13 квітня 2016 року рішення Косівського районного суду від 13 жовтня 2004 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8, правонаступником якої є ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про поділ майна спільної сумісної власності відмовлено.

Тобто, з даних обставин вбачається, що поділ квартири, який відбувся в 2004 році визнаний незаконним, а відповідно і правочини які вчинялися на підставі даного рішення суду є також недійсними, зокрема свідоцтво про право власності отримане ОСОБА_9 В.Г.18.05.2010року, а також свідоцтво про право на спадщину від 12.03.2013р. отримане ОСОБА_6

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 незаконно отримала свідоцтво про право власності на квартиру, а тому вона незаконно і розпорядилася майном, яке фактично їй не належало, що свідчить про незаконність і свідоцтва про право на спадщину видане відповідачці.

Крім цього, свідоцтво про право власності на житло від 17 квітня 2000року, згідно якого співвласниками квартири є в рівних частинах ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ніким не скасовано та не змінено, що свідчить про його дійсність та законність по даний час.

Проте, як вбачається з матеріалів справи після прийняття 13 квітня 2016року рішення Апеляційним судом, відповідачка по справі ОСОБА_6, через два дні, а саме 15 квітня 2016 року незаконно продала дану квартиру ОСОБА_7, про що свідчить договір купівлі-продажу квартири, який також слід визнати недійсним через недійсність вище укладених правочинів.

Такими діями відповідачки порушено право власності ОСОБА_5 та інших співвласників на квартиру, що зазначено в ч.1ст.383 ЦК України, згідно якої власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Як встановлено в судовому засіданні права позивачки порушуються, оскільки вона із дітьми та внуком проживає на квартирі, оскільки власного житла немає. А відповідно до ст.41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В долученій до матеріалів справи відповіді на позовну заяву ОСОБА_6 остання стверджує про те, що ОСОБА_9 був не згідний з рішенням Косівського районного суду, а тому подав апеляційну скаргу, яка апеляційним судом відхилена, а рішення суду залишено без змін, то дані обставини спростовуються матеріалами справи, згідно яких ОСОБА_8 дійсно зверталася в 2005році до суду з позовом до ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні квартирою та ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.12.2005р. рішення суду від 30.09.2005р. залишено без змін. Однак, дані правовідносини виникали виключно між ОСОБА_8 та ОСОБА_13 та стосувалися усунення перешкод, а не поділу майна, яке проведено згідно рішення суду від 2004р. та оскаржувалося позивачкою, а не ОСОБА_13

В матеріалах справи також наявні заяви про те, що за покійною ОСОБА_8 здійснювала догляд тільки ОСОБА_6 та найнята особа ОСОБА_14 не може бути підставою для відмови в позові, оскільки ОСОБА_8 квартира вцілому не належала, а являлась спільною сумісною власністю, а тому вона могла розпоряджатися тільки своєю часткою в даному майні, в тому числі і по відношенню до осіб які її доглядали.

Як пояснили в судовому засіданні свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_14, догляд за ОСОБА_8 здійснювала тільки відповідачка та ствердили про те, що позивачка в квартирі не проживає, оскільки вона їй не належить.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що поділ квартири проведений незаконно.

Що стосується не проживання в даній квартирі позивачки, то це не може бути підставою для позбавлення її права власності, оскільки відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до довідки виданої Блюдниківською сільською радою, Галицького району вбачається, що відповідачка також не проживає у спірній квартирі, оскільки зареєстрована та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 19 вказаної постанови, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, вимоги позивачки являються обгрунтованими, доведеними в судовому засіданні, а тому підлягають до повного задоволення щодо визнання недійсними свідоцтва про право власності ОСОБА_8 на квартиру від 18.05.2010р., свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 від 12.03.2013р., визнання недійсним договір купівлі-продажу на квартиру від 15.04.2016р. та зобов»язання органів реєстраційної служби видалити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно дані про право власності ОСОБА_6

Крім цього, слід поновити позивачці строк позовної давності, оскільки як вбачається з матеріалів справи №2-921/04р. позивачка зверталася до суду про перегляд рішення суду від 2004р. за нововиявленими обставинами, після того як вона дізналася про судовий розподіл квартири та нею було подано апеляційну скаргу, яка Апеляційним судом Івано-Франківської області задоволена. А тому, суд визнає строк пропущеним з поважних причин, який слід поновити.

На підставі наведеного ст.ст.202-203, 215-216, 256, 236, 319, 328, 355-356, 655 ЦК України та керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Поновити ОСОБА_5 строк звернення до суду.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності САС №65-242, видане 18.05.2010року про визнання за ОСОБА_8 право власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 24,2кв.м., жилою площею 16,8 кв.м.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серія та номер 86, видане 12.03.2013року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу ОСОБА_18 ОСОБА_6 про право власності на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 24,2кв.м., жилою площею 16,8 кв.м.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу на квартиру від 15.04.2016року відповідно до якого ОСОБА_7 набула право власності на квартиру АДРЕСА_5.

Зобов»язати органи реєстраційної служби видалити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно дані про право власності ОСОБА_6, ІПН НОМЕР_1, жительки с.Блюдники, вул.Бандери,18, Галицького району, Івано-Франківської області на квартиру АДРЕСА_5.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.І.Крилюк