АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1977/17 Справа № 200/5083/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: ОСОБА_2, ОСОБА_3

за участі секретаря: Куць О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, Орган опіки та піклування Шевченківської районної у м.Дніпрі ради, про визнання договору дарування недійсним, стягнення збитків, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів та просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 (Дніпропетровську), укладений 18 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №796 та стягнути в солідарному порядку з відповідачів на його користь матеріальні збитки в розмірі 823 455,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог послався на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська віл 13.01.2014 року, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості 1/2 частини домоволодіння та 1/2 частини земельної ділянки в сумі 823 455,50 грн. Ухвалою цього ж суду від 11.12.2013 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2, яка на момент накладення арешту належала ОСОБА_5.

20.03.2014 року позивач отримав рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації обтяження у зв'язку з вибуттям обтяженої квартири з власності ОСОБА_5, як стало відомо позивачу, 18.03.2014 року відповідач ОСОБА_5 подарував по 1/2 частині квартири АДРЕСА_3, своїм дітям: ОСОБА_4 та ОСОБА_7, вважає що даний правочин є фіктивним, оскільки 07.03.2014 року ОСОБА_5 отримав рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2014 року та 17.03.2014 року подав на нього апеляційну скаргу, отже на момент укладення договору дарування переслідував єдину мету - уникнення майнового зобов'язання, покладеного на нього за рішенням суду, а тому протиправними діями відповідача ОСОБА_5 йому спричинені матеріальні збитки в розмірі 823 455,50 грн.

02.02.2015 року позивачем були збільшені позовні вимоги на предмет оскарження договору дарування квартири 117 будинку 14 секції 4 по вул.Суворова у м.Дніпропетровську від 18 березня 2014 року, за яким дарувальником є ОСОБА_9, а обдарованим ОСОБА_4.

Ухвалою суду від 30.03.2016 року позовні вимоги в цій частині залишені без розгляду. Разом з цим, позивачем розширено обґрунтування позовних вимог, та зазначено, що відповідач ОСОБА_5 укладаючи договір дарування квартири, переслідував на меті лише протизаконні дії з ухилення від виконання рішення суду, не намагаючись створити правові наслідки за договором дарування, оскільки дії з виконання оспорюваного правочину не вчинялись.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6, задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 (Дніпропетровську), укладений 18 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №796.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

З таким рішенням,не погодились ОСОБА_4 (далі Апелянт-1), та ОСОБА_5 (Апелянт-2), кожен окремо, звернулись до суду з апеляційними скаргами, в яких, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх зясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просили його скасувати та відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скарги необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін за наступних підстав.

Цивільно-процесуальним законодавством України, а саме: ст.179 ЦПК України, передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно зясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58,59 ЦПКУ), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст.ст.185,187,189,212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2014 року (далі справа №200/14579/1З-ц) були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_6. Встановлено факт належності домоволодіння №123 по вулиці Динамо у м.Дніпропетровську на праві спільної власності подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які були батьками позивача та відповідача ОСОБА_5. Цим же рішенням визнано недійсним заповіт, складений 13 лютого 1985 року від імені ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_5, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-292.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_10 04 жовтня 2001 року за реєстровим № 3-4419.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості 1/2 частини домоволодіння в розмірі 48255,50 грн. та 1/2 частину вартості земельної ділянки в розмірі 775200 грн., розташованих за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.Динамо,123, а всього 823455,50 грн.

Вказане рішення було залишене без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.08.2014 року, та станом на 06.12.2016 року залишається невиконаним.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.12.2013 року у справі №200/14579/1З-ц до вирішення спору по суті накладено арешт на квартиру АДРЕСА_5, яка належить на праві власності ОСОБА_5, /а.с.11

Вказана ухвала відповідачем ОСОБА_5 не оскаржувалась, та набрала чинності 16 грудня 2013 року.

Судове рішення по справі №200/14579/1З-ц представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_12 отримав 07.03.2014 року.

Вказане рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.01.2014 року знаходиться на примусовому виконанні Бабушкінського відділу державної виконавчої служби, однак звернути стягнення на майно боржника неможливо, у зв'язку з його відсутністю.

Також, з матеріалів справи вбачається що 05.06.2007 року відповідачем ОСОБА_5 за оплатним договором придбано квартиру №335 в будинку №2а по Запорізькому шосе в м.Дніпрі (колишнє найменування міста Дніпропетровськ), вартістю 31 205,25 грн., що є залишковою інвентаризаційною вартістю майна, а не ринковою ціною, чи ціною, визначеною професійним оцінювачем, згідно вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

18.03.2014 року між ОСОБА_5 (дарувальником) та ОСОБА_4 (обдарованим), ОСОБА_7 (обдарованою), які є дітьми ОСОБА_5, укладено договір дарування квартири №335 будинку №2а по Запорізькому шосе в м.Дніпрі (колишнє найменування міста - Дніпропетровськ), відповідно до якого кожним із обдарованих отримано у власність по 1/2 частині квартири. Сторони оцінили вартість квартири в 210 000 грн., згідно оцінки, згідно оцінки ТОВ «Південні зірки», складеної станом на 17.03.2014 року.

Пунктом 5 договору дарування засвідчено, що квартира під забороною відчуження (арештом) не перебуває, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Пунктом 6 договору визначено, що сторони правочину однаково розуміють його значення, умови та правові наслідки, підтверджують дійсність намірів, а також те, що не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

Пунктом 12 визначено, що сторони перебувають у родинних відносинах, а п.15 - що дарувальник і гарантує, що квартира не є предметом судового спору та під забороною відчуження не перебуває.

Даний договір підписаний сторонами, засвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №796.

Передумовою укладення договору стало відібрання нотаріусом від ОСОБА_9, дружини ОСОБА_5, заяви про надання згоди на укладення договору, та від ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 заяви про відсутність прав інших осіб, в тому числі, дітей, а також самовільних переобладнань.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №19182825 від 18.03.2014 року, отриманого на час укладення оспорюваного договору, вбачається, що квартира №335 будинку №2а по Запорізькому шосе в м.Дніпрі під обтяженнями не перебуває (т.1 а.с.78-83).

Відповідно до паспортних даних відповідача ОСОБА_5 та довідки про склад сім'ї від 17.03.2014 року, ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_9 зареєстровані за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1. Обдаровані ОСОБА_4 та ОСОБА_7, які є дітьми відповідача ОСОБА_5 та племіниками позивача, згідно паспортних даних у подарованій квартирі не зареєстровані. Зазначене також підтверджено численними довіренностями на право представлення інтересів, посвідченими нотаріально, датованими в проміжок часу з 2014 року по теперішній час.

Відповідно довідки Єдиного абонентського відділу №2 від 26.05.2015 року, у квартирі №335 будинку №2а по Запорізькому шосе в м.Дніпрі зареєстровані ОСОБА_5 (основний квартиронаймач), ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_14.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно керувався положеннями ст.ст. 717, 202, ч.3 ст.203,204, ст. 215,216,234 ЦК України, розясненнями що містяться у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",та виходив з того, що спірний договір укладено між близькими родичами, після виникнення майнового зобов'язання дарувальника, який продовжує фактично володіти та користуватись спірною квартирою, а від так, в дійсності правочин був спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близьких родичів, з метою приховання такого майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів у справі №200/14579/13-ц.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як з таким, що зроблений у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підтверджуються матеріалами справи, та доводами апеляційної скарги не спростований, які також не містять посилань на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення.

Доводи апеляційних скарг Апелянта-1 та Апелянта-2 щодо безпідставності висновків місцевого суду щодо фіктивності договору дарування, оскільки саме по собі невиконання договору його сторонами не може свідчити про його фіктивність, окрім того після укладення вказаного правочину право власності перешло до обдаровуваних сторін не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Відповідно до ст. 57, ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі, зокрема, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 був обізнаний про існування спору у суді щодо вказаного правочину та про застосовані заходи забезпечення позову, 07 березня 2014 року відповідач ОСОБА_5 отримав рішення Бабушкінського райсуду м.Дніпропетроська від 13 січня 2014 року.

В межах цивільної справи №200/14579/13ц судом обтяжено майно відповідача - ОСОБА_5, а саме: квартиру №335 будинку №2а по Запорізькому шосе в м.Дніпрі, яка в подальшому стала предметом договору дарування, у зв'язку з невнесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про арешт квартири на підставі ухвали суду від 11.12.2013 року.

17 березня 2014 року ОСОБА_5 було подано апеляційну скаргу на рішення суду;

18 березня 2014 року ним вчинено правочин, а саме договір дарування, відповідно до якого він подарував квартиру № 335 в будинку № 2 «а» по вул..Запорізьке шосе своїм дітям: ОСОБА_4 та ОСОБА_15

Отже, судом установлено а Відповідачами не спростовано, що на момент укладення спірного договору дарування 18.03.2014 року, дарувальник ОСОБА_5, починаючи з 07.03.2014 року був обізнаний про існування судового рішення від 13.01.2014 року у справі №200/14579/13ц про стягнення з нього на користь ОСОБА_6 грошової компенсації вартості 1/2 частини домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Динамо, 123 в сумі 823 455,50 грн., тобто про існування значного майнового зобов'язання перед ОСОБА_6, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_5 продовжує володіти та користуватися вказаною квартирою, в той час, як відповідачі по справі ОСОБА_7 та ОСОБА_5, які є обдарованими за договором дарування від 18.03.2014 року у спірній квартирі не проживають, її не утримують, передачі майна за договором не відбулось.

Вказане свідчить про наявність умислу всіх сторін правочину, а саме свідомого наміру невиконання договору, тобто про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Дії з дарування квартири №335 будинку №2а по Запорізькому шосе в м.Дніпрі відповідачем ОСОБА_5 вчиненні в короткий проміжок часу після ухвалення рішення суду від 13.01.2014 року, що також вказує на прагнення сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів та узгоджується з правовою позицією ВСУ від 19.10.2016 року у справі 6-1873цс16.

Вказані обставини Відповідачами та апелянтами не спростовано жодними належними та допустимими доказами.

Посилання апеляційних скарг Відповідачів щодо того, що підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування немає, оскільки, окрім іншого, на момент його укладення в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна був відсутній запис про заборону відчуження вказаного нерухомого майна, а тому власник мав право ним вільно розпоряджатися не можуть бути підставою для скасування рішення, виходячи з наступного.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Ураховуючи особливості мети забезпечення позову, суд розглядає заяву про забезпечення позову у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду і вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо.

Відповідна правова позиція висловлена у постановах ВСУ у справах 6-605цс16 та 6-640с17.

Посилання апеляційної скарги Апелянта-1 на порушення допущені місцевим судом щодо тривалого виготовлення повного тексту рішення від 13.01.2014 року у справі 200/14579/13-ц, про стягнення грошової компенсації з Відповідача-1 та його надіслання до ЄДРСР не впливає на факт обізнаності ОСОБА_5 про існування вказаного рішення з 07.03.2014 року.

Посилання скарги Апелянта-1 на порушення допущені місцевим судом під час вирішення питання про відкриття провадження у справі щодо невиконання вимог ст.122 щодо встановлення місця реєстрації відповідачів та вирішення питання про підсудність справи Бабушкінському районному суду не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки Апелянтом-1 ухвалу місцевого суду про відкриття провадження оскаржено не було, окрім того, відповідно п.42 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» позови про визнання правочину з нерухомістю недійсним розглядаються за правилами виключної підсудності, а тому надіслання судом відповідних запитів не могло вплинути на підсудність справи.

Доводи скарги Апелянта-1 на відсутність права Позивача на звернення з позовом, оскільки вказаним правочином не порушено його права та він не є стороною правочину не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину (у поточній справі ОСОБА_6О.), на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 25.05.2016 року по справі 6-605цс16.

Посилання скарги на ті обставини, що вказаним рішенням місцевий суд вчинив прецедент є необґрунтованими, оскільки практика судів загальної юрисдикції в Україні офіційно не визнається джерелом права.

Окрім того, апеляційний суд відхиляє також доводи Апелянтів про те, що звернення стягнення на майно боржника здійснюється в останню чергу як такі, що не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого суду та відмови у позові, оскільки порядок виконання судового рішення встановлено спеціальним законом, а сторони виконавчого провадження не позбавленні права на оскарження в окремому порядку тих чи інших дій/бездіяльності державного виконавця, у випадку їх незгоди з ними.

Решта доводів апеляційних скарг, на неправомірність рішення, в цілому повторюють доводи, що були викладені Відповідачами в суді першої інстанції у вигляді обґрунтування заперечень на позовну заяву та які були предметом дослідження місцевого суду, а тому додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Посилання апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції цих норм, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Окрім того, за ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б стали підставо для скасування рішення суду першої інстанції, особами, які подали апеляційні скарги, не надано.

Суд 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірив та надав їм належну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308,315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_16

Судді: /підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3