Ухвала

іменем україни

25 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнила та остаточно просила стягнути з Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я» (далі - ДЗ «ДМА МОЗ») на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 07 червня 2016 року по 29 серпня 2016 року у сумі 16 988 грн 85 коп.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що 18 серпня 2014 року відповідачем був виданий наказ про її звільнення у зв'язку із закінченням строку трудового договору з 31 серпня 2014 року. При звільненні відповідач не здійснив з нею повного розрахунку, а саме не сплатив заробітної плати за липень - серпень 2013 року у сумі 328 грн 30 коп., що підтверджується рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року. Відповідачем також не виплачена сума моральної шкоди у розмірі 3 тис. грн, яка була присуджена позивачу за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року. Вважає, що відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку, виходячи з розміру її середньоденного заробітку у сумі 298 грн 05 коп., встановленого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року, помножену на 57 робочі дні, за період із 07 червня 2016 року по 29 серпня 2016 року включно, що складає 16 988 грн 85 коп.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ДЗ «ДМА МОЗ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні з 07 червня 2016 року по 29 серпня 2016 року включно у розмірі 1 500 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2012 року № 10 «Про судову практику розгляду цивільних справі у касаційному порядку», суд касаційної інстанції не має права перевіряти законність судового рішення щодо осіб, які касаційну скаргу на таке судове рішення не подавали, за винятком випадків, коли це стосується осіб, які не були залучені до участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки.

Враховуючи те, що касаційну скаргу за вищевказані судові рішення подано позивачем, то касаційний суд перевіряє правильність та законність оскаржуваних судових рішень лише в оскаржуваній частині - відмови в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при наявності спору про розмір належних сум спір вирішується органом, який і визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно враховувати розмір спірної суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи.

Статтею 1 ЦПК України установлено, що завданнями цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Розглядаючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що розмір невиплаченого позивачу заробітку складає 328 грн 30 коп., у той час як розмір середнього заробітку за затримку розрахунку, який просить стягнути позивач на свою користь, становить 16 988 грн 85 коп. Крім того, суд також врахував, що згідно з іншими рішеннями з відповідача на користь позивача стягнуто 193 141 грн, що більш ніж у 588 разів перевищує розмір невиплаченої суми.

За таких обставин суд дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення зазначеного позову та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період із 07 червня 2016 року по 29 серпня 2016 року включно у сумі 1 500 грн, яка, як обгрунтовано вважав суд, є співмірною, справедливою, враховуючи всі обставини справи.

Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 06 липня 2016 року у справі № 6-1207цс16, від 05 жовтня 2016 року № 6-2405цс15, від 13 березня 2017 року № 6-259цс17, згідно з якими застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд, зазначивши, що відповідачем апеляційна скарга не подавалася, а рішення суду першої інстанції оскаржила позивач щодо відмови у задоволенні позовних вимог, обґрунтовано вважав відсутніми підстави для збільшення суми стягнення середнього заробітку.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо порушення судами попередніх інстанцій ст. ст. 213, 214 ЦПК України є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень та матеріалами справи, на підставі яких суд достатньо повно установив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, належно оцінив наявні у справі докази, а доводи касаційної скарги у цій частині фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення в оскаржуваній частині є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко