У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 3 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 29 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк передав позичальнику грошові кошти у розмірі 15 921 долар 80 центів США, зі сплатою 15,00 % річних, строком до 28 вересня 2015 року. 29 вересня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитно-заставним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з позичальникомвідповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитно-заставному договору.

Відповідачі взяті на себе зобов'язання не виконали, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 10 березня 2015 року виникла заборгованість за кредитно-заставним договором у розмірі 84 961 долар 84 центи США, 250 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 17 214 доларів 01 цент США, заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 7 379 доларів 71 цент США, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 3 015 доларів 58 центів США, пеня за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань у розмірі 53 306 доларів 58 центів США, штраф (процентна складова) у розмірі 4 045 доларів 80 центів США, штраф (фіксована частина) у розмірі 250 грн.

З урахуванням наведеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за вказаним кредитно-заставним договором у розмірі 84 961 долар 84 центи США та 250 грн.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що строк виконання основного зобов'язання за кредитно-заставним договором від 29 вересня 2008 року настав 23 лютого 2012 року, оскільки банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про дострокове стягнення кредитної заборгованості за цим договором шляхом звернення стягнення на предмет застави - автомобіль «BYD F3», номерний знак НОМЕР_1. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2012 року, що набрало законної сили, у рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором у розмірі 322 032 грн 96 коп. звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль «BYD F3», номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3, шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк»; стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 тис. грн заборгованості. Отже, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України право вимоги до поручителя припинилось 24 серпня 2012 року.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просив суд визнати договір поруки від 29 вересня 2008 року припиненим.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 3 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ«ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2017 року рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» скасовано. Позов ПАТ КБ«ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 29 вересня 2008 року у розмірі 17 214 доларів 01 цент США; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 7 379 доларів 71 цент США; заборгованість по комісії у розмірі 3 015 доларів 58 центів США; штраф (процентна складова) у розмірі 4 045 доларів 80 центів США; пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором у розмірі 100 тис. грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 250 грн. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ«ПриватБанк» до ОСОБА_4 відмовити, його зустрічний позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга в частині зустрічного позову ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими; касаційний суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції; суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» й зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, виходив із того, що банком не надано належних та допустимих доказів на підтвердження кредитних зобов'язань ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПриватБанк», так як копія кредитного договору не містить вказівок на прізвище, ім'я та по батькові позичальника, а наданий розрахунок заборгованості є неконкретним, унаслідок чого відсутні підстави для стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором та визнання договору поруки припиненим, оскільки він є похідним від кредитного зобов'язання.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» й частково задовольняючи позов, виходив із того, що п. 12 договору поруки передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Отже, оскільки сторони встановили вказаний строк щодо звернення з вимогою банку до поручителя, то відсутні підстави вважати, що порука припинена, так як наявне заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2012 року, частково виконане 29 грудня 2014 року, а банк звернувся до суду з позовом 16 квітня 2015 року. При цьому банк довів наявність кредитного зобов'язання із ОСОБА_3, а розмір заборгованості відповідає вимогам закону й умовам договору.

Судом установлено, що 29 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк передав позичальнику грошові кошти у розмірі 15 921 долар 80 центів США, зі сплатою 15,00 % річних, строком до 28 вересня 2015 року.

29 вересня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитно-заставним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з позичальникомвідповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитно-заставному договору.

Заочним рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2012 року, що набрало законної сили, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ПАТ «Акцент-Банк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором у розмірі 322 032 грн 96 коп. звернуто стягнення на предмет застави автомобіль «BYD F3», номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3, шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 тис. грн заборгованості. Вказане судове рішення виконане частково.

ПАТ КБ «ПриватБанк» указувало про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання не виконали, ОСОБА_3 рішення суду належним чином не виконав, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 10 березня 2015 року виникла заборгованість за кредитно-заставним договором у розмірі 84 961 доларів 84 центи США, 250 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 17 214 доларів 01 цент США, заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 7 379 доларів 71 центів США, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 3 015 доларів 58 центів США, пеня за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань у розмірі 53 306 доларів 58 центів США, штраф (процентна складова) у розмірі 4 045 доларів 80 центів США, штраф (фіксована частина) у розмірі 250 грн.

Колегія суддів не може погодитись з рішенням апеляційного суду у частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк»з огляду на таке.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднаннідо невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

У ст. 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, стягуючи з відповідачів штраф та пеню, у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не дослідив, чи є штраф і пеня одним видом цивільно-правової відповідальності, чи можливе їх одночасне застосування за одне йте саме порушення, а саме строків виконання грошових зобов'язаньза кредитним договором, та чи свідчать такі обставини про недотримання положень, закріплених у Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на те, що, встановивши у кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, отже суд належним чином не дослідив, чи передбачено нарахування такої комісії законом.

Колегія суддів погоджується з висновком судів у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручаєтьсяперед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про те, що п. 12 договору поруки передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що сторони встановили строк щодо звернення з вимогою банку до поручителя протягом п'яти років, унаслідок чого відсутні підстави вважати, що порука припинена, оскільки наявне заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2012 року, частково виконане 29 грудня 2014 року, а банк звернувся з позовом до суду 16 квітня 2015 року.

Також слід звернути увагу на те, що зазначене рішення суду не може впливати на визначення строку виконання основного зобов'язання, оскільки стосується не дострокового стягнення кредиту, а звернення стягнення на заставу. Згідно із цим кредит погашається лише в межах вартості предмета застави.

Крім того, апеляційний суд вірно врахував те, що відповідно до положень ст. 192, чч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» пеня може обчислюватись лише в національній валюті України - гривні.

Отже, апеляційний суд розглянув справу у цій частині відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, встановивши всі обставини справи та надавши їм належну правову оцінку (ст. 212 ЦПК України).

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині вирішення первісного позову не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його часткового скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2017 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2017 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик