Справа № 344/237/17
Провадження № 2/344/1515/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

31 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, 3% річних за договором позики та витрат на правову допомогу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в січні 2017р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 5000 доларів США що становить 135 954.5грн., 3% річних 1276.85 доларів США що становить 34 718.7грн., а разом - 6276.85 доларів США, що еквівалентно на 03.01.2017р. по курсу НБУ 170 673грн., та витрат на правову допомогу в сумі 5000грн.

31.05.2017р. збільшено позивачем суму щодо 3% річних 1362 доларів США, що еквівалентно 37033.95грн., на час ухвалення рішення суду.

В судовому засіданні позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на те, що 02.05.2008 року позивач надав за договором позики грошові кошти відповідачу на суму 5000 доларів США, без зазначення кінцевої дати тобто строку позики, проте 28.07.2016р. предявив претензію погашення боргу в сумі 5000 доларів США до 05.08.2016р. На що кошти відповідачем так і не було не повернуто.

Відповідач двічі в судові засідання 09.03.2017р. та 31.05.2017р. не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку а саме за адресою підтвердженою адресним бюро по місцю його проживання, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02.05.2008 року позивач надав за договором позики грошові кошти відповідачу на суму 5000 доларів США, без зазначення кінцевої дати тобто безстроково (а.с.26)

За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Факт укладання договору у вигляді розписки свідчить про отримання цього ж дня позичальником всієї грошової суми.

Як слідує зі ст.1049 ЦК України (ч.1,2) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Розпискою не передбачено строк надання позики, тобто відносини позики виникли безстроково.

Разом з тим, як зазначено ст.1049 ЦК України позивач з вимогою звернувся до відповідача 28.07.2016р., встановивши строк виконання зобовязань щодо повернення позичених коштів в сумі 5000 доларів США до 05.08.2016р. (а.с.5-6), проте, така вимога залишилася без належного реагування, на спростування чого інших доказів матеріали справи не містять.

Даючи оцінку наданим позивачем на підтвердження укладення договору позики письмових доказів (оригіналу розписки), суд дійшов висновку, що ці докази є підтвердженням факту укладення сторонами договору позики, а саме того, що між ними виникли правовідносини з підстав, передбачених ч.2 ст.11 ЦК України.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики й розписки свідчать про їх укладення відповідно до вимог ст..1046 ЦК України.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобовязання боржника виконати свій обовязок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобовязанні вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непредявлення такої вимоги.

Оскільки, примірник оригіналу договору позики позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики в повному обсязі, суд дійшов висновку, що позика не повернута повністю.

При цьому, суд враховує вимоги постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» п.14, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Тому вимоги в частині стягнення коштів в сумі 5000 доларів США, що еквівалентно на 03.01.2017р. по курсу НБУ, що становить 135 954.5грн., є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Що стосується стягнення 3% річних за період з 01.06.2008р. по 03.01.2017р. в сумі 1276.85 доларів США, що еквівалентно на 03.01.2017р. по курсу НБУ та становить 34 718.7грн., а з уточненими вимоги по 31.05.2017р. в сумі 1362 доларів США, що становить 37033.95грн. (3285 днів), то дана вимога підлягає до задоволення частково, про що слід зазначити таке.

Так, згідно частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Зобовязання про повернення коштів виникли у відповідача з часу зазначеної позивачем у надісланій претензії від 28.07.2016р., так як саме з 05.08.2016р. виник обовязок позичальника повернути позику на вимогу позикодавця. З дати невиконання цього обовязку сума вважається простроченою.

Тому, за період з 05.08.2016р. по 31.05.2017р. що становить 299 днів, сума нарахованих судом 3% річних складає 122.88 доларів США, що в еквіваленті складає 3341.22грн..

Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання субєктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Що стосується вимог про стягнення витрат у сумі 5000грн. на правову допомогу, то позивач надав до матеріалів справи договір про надання юридичних послуг від 03.01.2017р. з громадянином ОСОБА_4, предметом якого є надання послуг з питань консультації, збір документів, підготовка позовної заяви вартістю 5000грн. (а.с.12-13), копію незасвідченого акту виконаних робіт від 03.01.2017р. згідно якого замовник за послуги оплатив 5000грн. виконавцю в момент його підписання.

Відповідно до ст.79, 84 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать в т.ч. витрати на правову допомогу.

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" N 4191-VI від 20 грудня 2011 року (в редакції до 01.01.2017р.) передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Дана стаття 1, із змінами, внесеними згідно із Законом України від 06.12.2016 р. N 1774-VIII, з 01.01.2017р. передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб в розрахунку на місяць на 01.01.2017р. складає 1544грн., згідно закону України про державний бюджет на відповідний рік, а 40% відповідно становить 617.60грн. за 1 год.

Із наведених норм Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" випливає, що компенсація витрат на правову допомогу здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась, у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Отже, вихідними величинами для розрахунку компенсації у даному спорі є: законодавчо встановлений розмір в 2017р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та фактичні години відриву особи від звичайних занять.

На підтвердження факту надання вказаних видів правової допомоги, обсягу наданих послуг, часу участі особи, яка надавала правову допомогу, у цих заходах, та розміру відшкодування, суду повинні бути надані відповідні докази.

А тому, підставою для відшкодування судових витрат на правову допомогу є, зокрема, наявність належних та допустимих доказів щодо взаємозв'язку між сплаченими позивачем спеціалісту у галузі права коштами та наданою йому правовою допомогою на підставі відповідного договору, який стосується безпосередньо підготовки процесуальних документів.

Окрім того, за ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Згідно постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (п.47) при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (п.48).

З врахуванням вищевикладеного, статус особи, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, підтверджується перед судом як договором, так і документом що за законом їй таке право надано (посвідчення, ФОП тощо). Окрім того, витрати підтверджуються чітким розрахунком таких у часі і конкретній послузі, що може зменшуватись судом, якщо на переконання суду стільки часу на таку дії не було затрачено, та з врахуванням визначених законом граничних розмірів.

Оскільки сторона позивача на розяснення суду про необхідність надання належних доказів щодо витрат на правову допомогу, іншого не надала, в цій частині вимоги не є доведеними суду, та до задоволення не підлягають.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 625, 1046-1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 10,60, 88, 209, 212- 215, 224-226 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер за даними ДФС невідомо, на користь ОСОБА_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, борг за договором позики від 02.05.2008 року в розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно на 03.01.2017р. по курсу НБУ, що становить 135 954.5грн., та 3% річних за період з 05.08.2016р. по 31.05.2017р. в сумі 122.88 доларів США, що в еквіваленті складає 3341.22грн., а разом 139295.72грн. (сто тридцять девять тисяч двісті девяносто пять гривень 72 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер за даними ДФС невідомо, в користь в спеціальний фонд Державного бюджету України з зарахуванням на рахунок 0002, отримувач коштів УДКСУ в м. Івано-Франківську Івано-Франківської обл., код за , банк отримувача ГУДКС України в Івано-Франківській області, код банку отримувача (МФО) 836014, код класифікації доходів бюджету 22030001, код ЄДРПОУ суду 02891693, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1392.96 грн.

В задоволенні решта вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянути за письмовою заявою відповідача протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Польська М.В.