Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 310/7637/16Головуючий у 1-й інстанції Прінь І.П.
Пр. № 22-ц/778/1693/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до Бердянської районної державної адміністрації, третя особа - Управління Держгеокадастру у Бердянському районі про зобов'язання передати у власність земельні ділянки

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись до суду із вищезазначеним позовом, якій у подальшому уточнили (а.с. 67) та в якому просили передати у приватну власність (багаторічні насадження, сіножаті, пасовища) єдиним масивом для ведення особистого селянського господарства громадянам ОСОБА_4 - власнику 9-ти сертифікатів на право на земельну частку (пай): серія НОМЕР_1, серія НОМЕР_2, серія НОМЕР_3, серія НОМЕР_4, серія НОМЕР_5, серія НОМЕР_6, серія НОМЕР_7, серія НОМЕР_8, серія НОМЕР_9, ОСОБА_2 - власнику 5-ти сертифікатів на право на земельну частку (пай): серія НОМЕР_10, серія НОМЕР_11, серія НОМЕР_12, серія НОМЕР_13, серія НОМЕР_14 зі складу земель колективної власності колишнього КСП «Україна» на території Берестівської ОТГ.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 лютого 2017 року (а.с. 97-103) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_4 відмовлено у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_4 та відповідач Бердянська районна державна адміністрація із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 111-114) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 131) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 133).

Відповідач Бердянська районна державна адміністрація Запорізької області подала апеляційному суду поштою письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с. 142-145).

У судове засідання 25 травня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 135-139) всі особи, які беруть участь у цій справі не з'явились, окрім представника позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с. 50) ОСОБА_3, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Позивач ОСОБА_4 подала апеляційному суду поштою заяву (а.с. 140-141), в якій просила розглядати дану справу апеляційним судом без її участі.

Інші особи, які беруть участь у справі, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила клопотання представника позивача ОСОБА_4 задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, за присутністю представника позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с. 50) ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с. 50) ОСОБА_3, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», ст. 49-1 ЗУ «Про землеустрій», ст. 186 ЗК України, ст.ст. 10 -11, 15, 60, 212-215 ЦПК України та виходив із того, що позовні вимоги позивачів у цій справі не ґрунтуються на законі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із наступного.

Ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, кооперативам, акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначаються Законом України від 05 червня 2003 року № 899-ІV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (далі - Закон № 899-ІV).

Відповідно до ст. 3 Закону № 899-ІV підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

За ст. 4 цього Закону особам, які мають право на виділення їм у натурі (на місцевості) двох чи більше земельних часток (паїв) із земель, що перебувають у користуванні одного сільськогосподарського підприємства, земельні ділянки за їх бажанням виділяються єдиним масивом.

Громадянам (подружжю) та іншим особам, які подали до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації спільну заяву чи клопотання, підписані кожним із них, про виділення в натурі (на місцевості) належних їм земельних часток (паїв) єдиним масивом, виділяється одна земельна ділянка у спільну власність.

Ст. 5 Закону № 899-ІV визначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення технічної документації, яка необхідна для складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення технічної документації, яка необхідна для складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку; приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв).

Відповідно до ст. 11 Закону № 899-ІV встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Земельні ділянки, які будуть використовуватися їх власниками, самостійно закріплюються межовими знаками встановленого зразка кожна окремо.

Земельні ділянки, які їх власники або інші особи будуть використовувати єдиним масивом, закріплюються межовими знаками встановленого зразка лише по окружній межі єдиного масиву.

Оформлення державних актів на право власності на земельну

ділянку власникам земельних часток (паїв), відповідно до статті 12 Закону, здійснюється землевпорядною організацією, яка виконала землевпорядні роботи щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Згідно із ч. 5 ст. 186 ЗК України проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) погоджуються відповідною сільською, селищною, міською радою (у разі розташування земельних ділянок у межах населеного пункту) чи районною державною адміністрацією, а в разі якщо районна державна адміністрація не утворена - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією (у разі розташування земельних ділянок за межами населених пунктів) і затверджуються на зборах більшістю власників земельних часток (паїв) у межах земель, що перебувають у власності (користуванні) такого сільськогосподарського підприємства, що оформляється відповідним протоколом.

Відповідно до п. 9 розділу Х Перехідних положень ЗК України громадяни - власники земельних часток (паїв) можуть виділяти земельні ділянки в натурі (на місцевості) єдиним масивом.

Згідно із п. 16 розділу Х Перехідних положень ЗК України громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.

П. 17 розділу Х Перехідних положень ЗК України визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до ст. 49-1 ЗУ «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) розробляються з метою формування земельних ділянок сільськогосподарських угідь, що підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв). У разі необхідності в проектах землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) здійснюється перерахунок розміру в умовних кадастрових гектарах та вартості земельної частки (паю).

Із площі земельних ділянок, що підлягають розподілу, виключаються: а) деградовані, малопродуктивні, а також техногенно забруднені сільськогосподарські угіддя, що підлягають консервації; б)заболочені землі; в) землі, на яких розміщені розвідані родовища корисних копалин загальнодержавного значення, запаси яких затверджені у встановленому законодавством порядку; г) інші землі, які недоцільно використовувати для сільськогосподарських потреб.

Проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) розробляються на підставі рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв).

Проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) включають: а) завдання на складання проекту землеустрою; б) пояснювальну записку; в) рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв); г) список осіб, які мають право на отримання у власність земельної частки (паю); ґ) матеріали розрахунку (за потреби - перерахунку) вартості і розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах; д) схему розподілу земельних ділянок власникам земельних часток (паїв); е) відомості про площу земельних ділянок, кадастрові номери земельних ділянок та перелік обмежень у їх використанні; є) матеріали погодження і затвердження проекту землеустрою, встановлені статтею 186 Земельного кодексу України; ж) матеріали перенесення меж земельних ділянок у натуру (на місцевість), сформованих за проектом.

Після виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) долучаються: акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності; акт приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Згідно із ч.3 ст.10, ч. 1, ч.2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що розпорядженням голови Бердянської РДА від 02.07.1997р. №186 «Про затвердження вартості та розміру земельної ділянки (паю) по КСП «Україна» (а.с.9) було затверджено земельну ділянку (пай) по КСП «Україна» у розмірі 11,409 умовних кадастрових гектарах.

Розпорядженням голови Бердянської РДА від 06.09.2000р. №403 «Про затвердження Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП «Україна» (а.с.10) була затверджена схема поділу ріллі з земель КСП «Україна» на 963 земельних частки (паї) з урахуванням агровиробничих груп ґрунтів. Землі багаторічних насаджень, сіножаті і пасовища КСП «Україна» були залишені без поділу в приватній спільній частковій власності співвласників. Землі сіножаті розділені на 963 земельні частки (паї) з урахуванням агровиробничих груп ґрунтів.

Як вбачається з інформаційної довідки управління Держгеокадастру у Бердянському районі Запорізької області від 18.11.2016р. (а.с.78), розпаювання земель колективної власності, які увійшли до складу сертифікатів на земельну частку (пай) колишнього КСП «Україна» Миколаївської сільської ради в частині угідь - багаторічні насадження, сіножаті, пасовища - не проводилося.

05.05.2000 року Бердянською районною державною адміністрацією були видані сертифікати на право на земельну частку (пай) ОСОБА_4: серія НОМЕР_1, серія НОМЕР_2, серія НОМЕР_3, серія НОМЕР_4, серія НОМЕР_5, серія НОМЕР_6, серія НОМЕР_7, серія НОМЕР_8, серія НОМЕР_9; ОСОБА_2 : серія НОМЕР_10, серія НОМЕР_11, серія НОМЕР_12, серія НОМЕР_13, серія НОМЕР_14 на земельні частки (паї) у землі, що перебуває у колективній власності КСП «Україна» розміром 11,409 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цих часток в натурі (на місцевості) (а.с. 11-17).

14.06.2016 року позивачі подали заяву голові Бердянської РДА про надання їм дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) КСП «Україна» (багаторічні насадження, сіножаті, пасовища) загальною площею 1370,2га (а.с. 7).

Листом від 12.07.2016 року позивачам була надана відповідь про те, що питання про розподіл не розподілених багаторічних насаджень, сіножатей і пасовищ КСП «Україна» буде розглянута Бердянською РДА лише після складання протоколу загальних зборів власників земельних часток (паїв) та виготовлення проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) відповідно до вимог законодавства (а.с.8).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що загальні збори власників земельних часток (паїв) колишнього КСП «Україна», які були призначені на 27.05.2016р. не відбулися через відсутність кворуму.

При вищевикладених обставинах, з урахуванням чинного на час розгляду цієї справи земельного законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивачів про зобов'язання Бердянської районної державної адміністрації передати їм у приватну власність земельні ділянки багаторічних насаджень, сіножатей і пасовищ єдиним масивом для ведення особистого селянського господарства зі складу земель колишнього КСП «Україна» не ґрунтуються на законі, оскільки на цей час відсутній погоджений і затверджений на загальних зборах власників земельних часток (паїв) проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), який має включати в собі, зокрема; схему розподілу земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), з визначенням номеру ділянки поділу за видом угідь та номер паю; рішення про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) ОСОБА_2 і ОСОБА_4 Бердянською райдержадміністрацієї на цей час не приймалося.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_4 у цій справі необхідно відмовити.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в силу вимог ст. 3 ЦПК України мали право на звернення до суду із вищезазначеним позовом, якщо вважали, що Бердянською районною державною адміністрацією Запорізької області порушуються, не визнаються чи оспорюються їх буд-які права.

Оскільки, в силу вимог ст. 20 ЦК України особа здійснює захист свого права на свій розсуд.

Однак, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи і інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Неможливо за рішенням суду у цій справі зобов'язувати відповідача передавати позивачам у приватну власність єдиним масивом (багаторічні насадження, сіножаті, пасовища), оскільки для набуття цього права позивачами передбачений чинним законодавством України інший - позасудовий порядок.

Бердянська районна державна адміністрація Запорізької області з посиланням на вимоги чинного законодавства відмовила ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) КСП «Україна» (багаторічні насадження, сіножаті, пасовища) загальною площею 1370,20 га (вих. № 1512/01-29 від 12.07.2016 року а.с.8).

Відмова Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області у встановленому законом порядку ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не оскаржена, є чинною.

Належні, допустимі докази з протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивачі, у тому числі позивач ОСОБА_2 та представник останнього, не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивачів у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивачав особі його представника, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору на загальну суму 1408,00 грн. (а.с. 110, 128), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 лютого 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.