У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 10 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним фіктивний усний договір про передачу права власності на автомобіль "Toyota Hilux", 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, що укладений між сторонами, та визнання за позивачем права власності на зазначений легковий автомобіль.

Свої вимоги мотивував тим, що у 2010 році з метою уникнення цивільно-правової відповідальності перед третьою особою він передав шляхом оформлення довідки-рахунка спірний автомобіль на користь відповідача. За ним же збереглося право керування автомобілем "Toyota Hilux", 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1.

Заочним рішенням Рівненського районного суду від 10 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та визнання права власності.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач покликався на його невідповідність нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

На обґрунтування скарги зазначав про неврахування судом тих обставин, що відповідач визнала позов у повному обсязі, однак не змогла надати суду усіх необхідних письмових пояснень та доказів через неналежність повідомлення про час і місце судового розгляду справи. Її заяву про перегляд заочного рішення, де при її розгляді вона мала намір надати необхідні пояснення по суті спору і докази, судом залишено без задоволення. Тому вважав, що неподання ОСОБА_2 доказів зумовлене існуванням поважних причин.

З цих міркувань просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про задоволення його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позов ОСОБА_1 не ґрунтується на жодних доказах, які підтверджували би факти порушення, невизнання чи оспорення його суб'єктивних цивільних прав саме відповідачем і виникнення в зв'язку з цим спірних правовідносин між сторонами.

Оскільки суд визнав позов необґрунтованим та недоведеним, тому в його задоволенні було відмовлено.

Як убачається, у вересні 2016 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, де вимагав визнати недійсним фіктивний усний договір про передачу права власності на автомобіль "Toyota Hilux", 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, та визнати за ним право власності на спірний автомобіль. При цьому вказував, що у 2010 році він дізнався про стягнення з нього боргу у розмірі 20 000 доларів США на користь третьої особи, а тому з метою уникнення можливого звернення стягнення на автомобіль передав на підставі довідки-рахунка КІМ-171882 право власності своїй дочці - ОСОБА_2

Будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог позивач не надав, долучивши лише до матеріалів справи копії пенсійного посвідчення НОМЕР_3, виданого 23.03.2016 року Пенсійним фондом України, та паспорта громадянина України НОМЕР_4, виданого Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 07.08.2014 року (а.с. 5-7).

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 24 своєї постанови від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Окрім того, 24 вересня 2014 року Верховний Суд України у постанові у справі №6-116цс14 висловив правову позицію, за якою відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним ( ст. 235 ЦК України).

Своєю постановою від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14 Верховний Суд України зазначив, що при фіктивному правочині сторони вчиняють правочин лише для вигляду і ця ознака повинна бути властива діям обох сторін. Якщо з одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом України і в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16.

Так, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом частини п'ятої ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Згідно із абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Між тим, при вирішенні спірних правовідносин судом з'ясовано, що ОСОБА_1, відчужуючи 1 вересня 2010 року належне йому на праві власності рухоме майно відповідачу, вважав, що при виконанні судового рішення про стягнення з нього заборгованості на користь третьої особи може наступити і його цивільно-правова відповідальність за рахунок примусового відчуження спірного автомобіля. Тобто він міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це рухоме майно.

Також встановлено судом, що сторони у справі є близькими родичами. Однак через брак переконливих, об'єктивних і прийнятних доказів неможливо з'ясувати, чи передбачали обидві сторони реальне настання правових наслідків, обумовленого спірним правочином; чи направлені дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Так, за замістом ст.ст. 10 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому сама по собі обставина продовження після укладення оспорюваного правочину володіти та користуватися спірним автомобілем продавцем не може свідчити про фіктивність правочину.

Більше того, в заяві про забезпечення позову він вказує про існування виконавчого листа №755/14104/14-ц від 23.06.2014 року, що виданий Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості на користь ПАТ "Укрсоцбанк". Під час примусового виконання державним виконавцем складено акт опису та арешту майна від 25.08.2016 року, де обтяження накладено також і на автомобіль "Toyota Hilux", 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 21).

Також позивачем не було залучено до участі в справі ПАТ "Укрсоцбанк" як особу, яка є кредитором і висловлює свої права на спірний автомобіль в зв'язку із існуванням заборгованості відповідача перед банком. Тобто при задоволенні позову судом було би вирішено питання про права та обов'язки останнього, що очевидно призвело би до скасування такого рішення суду в разі оскарження його ПАТ "Укрсоцбанк".

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягали норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові.

Доводи апеляційної скарги про визнання відповідачем позову та про унеможливлення подання належних і допустимих доказів через поважні причини на увагу не заслуговують, спростовуються матеріалами справи та правильністю висновків суду.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, про необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції при його ухваленні норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а заочне рішення Рівненського районного суду від 10 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: