АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3566/17 Справа № 201/1092/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Наумова О. С. Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Григор'євої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи - Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., про визнання за ОСОБА_5 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) від 19.07.2013, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 і ОСОБА_6, -

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано недійсним договір довічного утримання (догляду) від 19 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 і ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М. за реєстровим № 2638. Вирішено питання судових витрат (том 1 а.с.206-209).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 дане рішення скасовано в частині визнання повністю недійсним договору довічного утримання (догляду) від 19 липня 2013 року, визнано недійсним даний договір лише в частині ? частини спірної квартири, оскільки ОСОБА_9, укладаючи договір довічного утримання, міг розпоряджатися лише належною йому частино квартири, а не всією квартирою (том 2 а.с.70-74).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року рішення судів першої та другої інстанції скасовані, а справу повернуто на новий розгляд, у зв'язку із тим, що судами попередніх інстанцій не надано оцінку доводам відповідача ОСОБА_4 про те, що в матеріалах справи наявна ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2011 про затвердження мирової угоди між позивачем ОСОБА_5 та відповідачами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (том 2 а.с.139-141).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи - Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., про визнання за ОСОБА_5 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) від 19.07.2013, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 і ОСОБА_6 - задоволено частково. Визнано недійсним договір довічного утримання (догляду) від 19.07.2013, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 і ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М. за реєстровим № 2629 на ? частинну квартири. Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 425,35 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 425,35 грн (том 2 а.с.196-201).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (том 2 а.с.203-205).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Відповідно до п. 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про її смерть (том 1 а.с.12).

Чоловіком ОСОБА_8 - ОСОБА_9, з яким остання знаходилась у шлюбі з 14.10.1989 (том 1 а.с. 9), за життя померлої дружини, придбано квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу (том 1 а.с. 14, 15).

Після смерті ОСОБА_8, а саме, 06.11.2010, її чоловік ОСОБА_9 та донька ОСОБА_5 (позивач) звернулись до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. За їх заявами була відкрита спадкова справа № 988/2010 (том 1 а.с. 59), але свідоцтво жодним з них отримано не було.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9, що підтверджується повідомленням Відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГУЮ у Дніпропетровській області від 06.08.2014 (том 1 а.с. 100) та актовим записом про його смерть № 6710 (том 1 а.с. 127), але після його смерті спадкова справа не заводилася, що вбачається з листів Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 18.03.2014, від 19.02.2015 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (том 1 а.с. 64,131, 132).

Як вбачається із наданої нотаріальною контрою копії спадкової справи № 988/2010 (том 1 а.с. 65-72) ОСОБА_9 06.11.2010 подав до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву, якою відмовився від належної йому частки у спадщині, що залишилась після смерті його дружини ОСОБА_8 на користь доньки - ОСОБА_5

ОСОБА_10 (мати померлої ОСОБА_8) також 06.11.2010 подала до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву, якою відмовився від належної їй частки у спадщині, що залишилась після смерті ОСОБА_8 на користь доньки померлої - ОСОБА_5 (том 1 а.с. 66).

Постановою державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 13.12.2013 ОСОБА_5 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_8, у зв'язку із ненаданням правовстановлюючих документів на майно, з якого складається спадщина (том 1 а.с. 11).

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_9 до своєї смерті (ІНФОРМАЦІЯ_2), але після смерті дружини ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_1), а саме - 19.07.2013 уклав з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 нотаріально посвідчений договір довічного утримання (догляду), за яким передав у спільну часткову власність ОСОБА_4 ? частки та ОСОБА_6 ? частки належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 156, 157).

Право спільної часткової власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_6- по ? кожній, зареєстроване 19.07.2013 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом від 10.04.2015 № 36208861 (том 1 а.с. 153, 154).

Позивач просила визнання недійсним даний договір довічного утримання, зазначаючи, що у п. 2 договору вказано, що документами, що підтверджують право власності відчужувача на зазначену вище квартиру, є договір купівлі-продажу квартири від 19.03.2010, яка фактично придбана під час шлюбу між ОСОБА_9 та матір'ю позивача - ОСОБА_8, а тому є їх спільною власністю.

При цьому ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, заповіту не залишила, а тому до складу спадщини входить 1/2 частка спірної квартири, яка повинна належати позивачу за законом.

Вказує, що при спадкуванні за законом відповідно до ст. 1226 ЦК України, ОСОБА_9 могло належати 3/4 частки, а позивачу - ? частка. Але, після звернення позивача до нотаріуса для прийняття спадщини, вона дізналася, що ОСОБА_9 06.11.2010 звернувся до нотаріуса із заявою про відмову від своєї частки у спадщині на її користь. Отже їй повинна належати ? частки квартири.

Родинні відносин між позивачем та ОСОБА_8 підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 (ОСОБА_5) № НОМЕР_1 від 08.08.1980 (том 1 а.с. 7), свідоцтвом про шлюб ОСОБА_12 та ОСОБА_5 від 12.08.2005 (том 1 а.с. 8), свідоцтвом про укладення шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 від 14.10.1989 (том 1 а.с. 9).

Отже, як встановлено судом першої інстанції 19.03.2010 ОСОБА_9 придбав квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Квартира придбана під час шлюбу між ОСОБА_9 та матір'ю позивача - ОСОБА_8 Із заяви ОСОБА_9 про відмову від спадщини на користь доньки вбачається його намір залишити їй квартиру.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст. 63 ЦК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленість між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 і ОСОБА_8, та їхні частки є рівними, тобто кожний з цього подружжя є власником по 1/2 частини даної квартири.

З матеріалів спадкової справи встановлено, що після смерті ОСОБА_8 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась її донька - позивач ОСОБА_5, її чоловік ОСОБА_9 та мати померлої ОСОБА_10 Останні подали заяви про відмову від спадщини на користь доньки померлої - ОСОБА_5, яка не змогла в подальшому отримати свою частку у спадщину, оскільки не мала правовстановлюючих документів.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що спадкодавцю ОСОБА_8 належала 1/2 частина даної квартири на підставі ст. 60-65 СК України, інша частина квартири, тобто 1/2 частини, на підставі ст. 60-65 СК України належала чоловіку спадкодавця - ОСОБА_9

Разом із тим, ОСОБА_9, укладаючи оскаржуваний договір довічного утримання, розпорядився всією квартирою, передавши її повністю у власність відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався ст. 60, 63, ч.1ст.70 СК України, ст. 368, 744, 747, 203, 215, 216, ч.2 ст. 747, 1220, 1217, 1216, 1218, 1220, 1268, 1296 ЦК України та виходив із їх законності та обґрунтованості.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_9, в порушення ч.2 ст.747 ЦК України, без визначення своєї частки у спільному майні, розпорядився всією квартирою, та уклав договір довічного утримання від 19.07.2013, яким передав у власність відповідачів по ? часток квартири кожній, хоча на час укладення даного договору мав право розпорядитися лише ? частиною вказаної квартири, оскільки на ? її частини в порядку спадкування мала право позивач ОСОБА_5, чим допустив порушення права останньої на його часку в спільному майні. Про що, як вбачається з матеріалів справи, остання дізналася вже після смерті ОСОБА_9, при зверненні до нотаріуса з питання оформлення права власності в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_8, оскільки стороною даного договору вона не була, а вважала себе єдиним спадкоємцем за законом.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками та вважає, що вони зроблені внаслідок невірного визначення правовідносин, що склалися між сторонами, що стало причиною неправильного застосування норм матеріального права.

Так, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2011 року затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про визнання права власності в порядку спадкування (том 2 а.с.8).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі обставини.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Висновок суду першої інстанції, що даною Мировою угодою суд не визнав за ОСОБА_9 право власності, оскільки такі вимоги не були предметом мирової угоди та не могли ними бути з урахуванням самої природи мирової угоди колегія судді вважає помилковими, оскільки право власності ОСОБА_9 на спірну квартиру встановлюється договором купівлі-продажу від 19.03.2010, за яким ОСОБА_9 придбав квартиру АДРЕСА_1. Даний договір є чинним та не оспорюється, а тому право власності ОСОБА_9 на вказану квартиру не потребує додаткового визнання.

Частина 1 ст. 175 ЦПК України передбачає, що мирова угода є договором, який укладається для врегулювання спору шляхом взаємних поступок. Мирова угода укладається сторонами (позивачем і відповідачем) і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Якщо у справі бере участь третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, мирова угода укладається за її участю.

Мирова угода не може створювати прав та обов'язків у інших осіб, а також обмежувати ці права. Предметом мирової угоди є врегулювання спору, який розглядається в суді. Тому домовленість сторін не повинна виходити за межі предмету позову.

Затвердження мирової угоди не означає, що суд стверджує про існуючі між сторонами відносини. Мирова угода є договором, який укладається для врегулювання спору шляхом взаємних поступок.

Так, за вказаною Мировою угодою (п.3) ОСОБА_5 безумовно відмовилась від позовних вимог щодо визнання за нею права на спадкування частки у розмірі ? від квартири АДРЕСА_1, а також від права спільної часткової власності із ОСОБА_9 на вказану квартиру, а також безумовно визнає право приватної власності ОСОБА_9 в цілому на вказану квартиру. Відповідно до п.7 вказаної Мирової угоди, ОСОБА_5 визнала, що не буде мати будь-яких неврегульованих Сторонами майнових вимог, що стосуються квартири АДРЕСА_1 право приватної власності на яку в цілому визнається за ОСОБА_9

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 розпорядилася своїм матеріальним та процесуальним правом відносно спірної квартири та підстави оспорювати дії ОСОБА_9 з приводу розпорядження квартирою - у неї відсутні. Посилання ОСОБА_5 на те, що ОСОБА_9 не зареєстрував право власності на вказану квартиру після підписання мирової угоди, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки така реєстрація не передбачена чинним законодавством за наявності дійсного договору купівлі продажу квартири, власником якої є одноособово ОСОБА_9

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті. Тому, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог з відмовою у їх задоволенні.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2017 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог та відмовити у їх задоволенні.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: