У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді Харечко Л.К.,

суддів: Лакізи Г.П., Страшного М.М.,

з участю секретаря Халимон Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Доводи скарги зводяться до того, що вона з 20.01.2005 року заволоділа квартирою і продовжує відкрито нею володіти вже більше, ніж десять років, проживає в квартирі разом з дітьми та утримує її шляхом сплати житлово-комунальних платежів, також вона не знала і не могла знати про відсутність підстав для набуття права власності, не приховувала факт знаходження нерухомого майна у її володінні. Про прийняття спадщини ОСОБА_2 вона не знала, крім того, він ніколи не проживав у спірній квартирі, в звязку з чим вважала, що володіє квартирою правомірно. Вказані обставини, на її думку, свідчать про добросовісне володіння майном, що дає право на визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України. Також, зазначає, що під час судового розгляду суд порушив і норми процесуального права, зокрема не задовольнив клопотання про відкладення розгляду справи, чим позбавив можливості подання доказів щодо укладення договорів на житлово-комунальні послуги і відповідних розрахункових документів та не вирішив питання про залучення до участі у справі особи, на права і обовязки якої могло вплинути судове рішення, а саме суд не залучив в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2

Вислухавши суддю доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 (колишня Одинцова) у м. Чернігові згідно свідоцтва про право власності на житло від 12.04.1993 року, виданого виконавчим комітетом Деснянської районної Ради народних депутатів належала на праві власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в рівних частинах кожному, тобто по 1/3 частині.

21.04.1999 року помер ОСОБА_3. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини спірної квартири, яку прийняли: його дружина ОСОБА_4 (прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав), син - ОСОБА_5 та син ОСОБА_2.

31.12.2004 року померла ОСОБА_4. Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частину квартири та 1/9 частину квартири після смерті її чоловіка ОСОБА_3, яку прийняли сини: ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом 01.12.2005 року № 1-2889 на 1/9 частину квартири та свідоцтво про право на спадщину за законом 01.12.2005 року № 1-2892 на 2/9 частину, а всього отримав спадкового майна 1/3 частину. Отже, ОСОБА_5 став власником 2/3 частин спірної квартири, які 31.10.2006 року подарував своїй дочці ОСОБА_1, що підтверджується договором дарування частини квартири.

ОСОБА_2 вступив у спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідні заяви про прийняття спадщини після смерті батька та матері, проте для отримання свідоцтв про право на спадщину на 1/9 та 2/9 частини квартири (всього спадкового майна у вигляді 1/3 частини) до нотаріальної контори він не звертався.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_1 посилалась на те, що володіє на праві власності 2/3 частинами квартири на підставі договору дарування, інші 1/9 та 2/9 частини належать її померлим дідусю ОСОБА_3 та бабусі ОСОБА_4. Проживаючи безперервно та відкрито в квартирі понад 10 років, вважала, що відповідно до положень ст. 344 ЦК України набула право власності на цю квартиру у цілому.

Проте, обговоривши доводи апеляційної скарги, які містять аналогічні доводи, що маються в позовній заяві, апеляційний суд виходить з того, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову, оскільки підстави для застосування положень статті 344 ЦК України у спірних правовідносинах, відсутні.

Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

В пунктах 9, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 розяснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Також, враховуючи положення статті 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння). Отже, встановлення власника майна є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Отже, для того, щоб визнати право власності за особою на нерухоме майно за набувальною давністю, яким вона заволоділа, слід враховувати, що ця особа не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, володіє майном відкрито, в звязку з чим можна вважати, що таке володіння є добросовісним.

Проте, матеріали цивільної справи свідчать про те, що 1/3 частина спірної квартири, на яку просить визнати право власності позивач, належить її дядьку ОСОБА_2, який хоч і не проживав в цій квартирі, оскільки мешкав і мешкає в м. Калінінграді Російської Федерації, але набув на неї право власності, вступивши у спадщину як спадкоємець першої черги за законом, яка залишилась після смерті його батьків. Та обставина, що він не оформив за собою право власності та не отримав відповідні свідоцтва про право власності на спадщину, не позбавляє його їх отримати в подальшому, тобто цей строк статтею 1298 ЦК України не обмежується.

Враховуючи зазначене, в даному випадку, не можна вважати позивача добросовісним набувачем 1/3 частини квартири, що в силу положень ст. 344 Цивільного кодексу України позбавляє її права на визнання права власності за набувальною давністю.

Інші доводи апеляційної скарги щодо процесуальних питань не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення, з огляду на те, що ОСОБА_2, має право на самостійне оскарження рішення і позивач не має повноважень на представлення його інтересів, а неможливість приєднання до справи ряду доказів спростовується тим, що апеляційним судом приєднано до матеріалів справи всі докази, що додані позивачем до апеляційної скарги і їм надана правова оцінка.

Отже, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, а рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, в звязку з чим скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: