АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Коренюк А.М.
№22-ц/796/6020/2017 Доповідач - Борисова О.В.
справа №753/324/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.B.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна», ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів в якому просила визнати недійсним договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс АІ/5677330 від 13.06.2015 року терміном дії з 20.10.2015 року до 19.10.2016 року, укладений між ПрАТ «СК «Україна» та ОСОБА_3

В мотивуванні вимог посилалася на те, що 24.09.2016 року сталася ДТП за участі автомобіля Аudi Q5, державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля Opel НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення.

З метою отримання відшкодування завданих її автомобілю збитків, вона, як власник автомобіля Аudi Q5, звернулася до ПрАТ «СК «Україна», яка забезпечує цивільно-правову відповідальність ОСОБА_3 за полісом AI/5677330 від 13.06.2015 pоку, з повідомленням про подію ДТП та із заявою про відшкодування шкоди.

З відомостей наданих МТСБУ вона дізналася, що поліс AI/5677330 від 13.06.2015 pоку було видано ОСОБА_3 з порушенням законодавства, оскільки ПрАТ «СК «Україна» не мало відповідної ліцензії.

Вказані обставини позбавляють її права отримати страхове відшкодування.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.03.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Вказує на те, що судом було зроблено помилковий висновок про необхідність прийняття рішення у відповідності до вказаного рішення Верховного Суду України.

Зазначає, що позивач скористалася передбаченим ЦК України правом звернутись з позовом про визнання недійсним страхового полісу АІ/5677330 від 13.06.2015 pоку, оскільки наявність страхового полісу, який було видано поза межами закону, позбавляє її можливості захистити свої права та отримати страхове відшкодування від МТСБУ, а тому існує необхідність визнання недійсним страхового полісу АІ/5677330 від 13.06.2015 pоку, як такого, що порушує її права та охоронювані законом інтереси.

Посилається на те, що судом першої інстанції взагалі не досліджувався предмет позову, у рішенні не зазначено жодного факту, що свідчив би про необґрунтованість позовних вимог про визнання договору страхування недійсним. Натомість, було вказано про право позивача звернутись з вимогою про відшкодування збитків до заподіювача шкоди та на підставі цього незаконно обмежено її право на вибір способу захисту її цивільного права.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідачі ПрАТ «СК «Україна» та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля Аudi Q5, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с.8).

24.09.2016 року сталася ДТП за участі автомобіля Аudi Q5, державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля Opel НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення (а.с.9).

09.11.2016 pоку позивач звернулася до ПрАТ «СК «Україна», яка забезпечує цивільно-правову відповідальність ОСОБА_3 за полісом AI/5677330 від 13.06.2015 pоку, з повідомленням про подію ДТП та із заявою про відшкодування шкоди (а.с.10-11).

Згідно відповіді Моторно (транспортного) страхового бюро України від 09.12.2016 року за №31-04/32448, поліс AI/5677330 від 13.06.2015 pоку відповідно до єдиної централізованої бази даних зазначений як «бланк не використаний», членство ПрАТ СК «Україна» в МТСБУ припинено (а.с.12-зв).

На офіційному сайті МТСБУ вказано, що відповідно до інформації Нацкомфінпослуг з 08.05.2015 pоку було анульовано ліцензію ПрАТ «Страхова компанія «Україна» на провадження страхової діяльності у формі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. (а.с.13)

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 ставила питання про визнання вказаного поліса недійсним за ст.ст.227, 230, 998 ЦК України, оскільки вона позбавлена можливості отримати страхове відшкодування у зв'язку з тим, що поліс видано страховою компанією яка не мала відповідної ліцензії. Посилалась на те, що замовчування відповідачем ПрАТ «СК «Україна» інформації про відсутність ліцензії на страхову діяльність, а також замовчування інформації про те, що зобов'язання за договором страхування страховиком виконуватись не буде є обманом відповідача ОСОБА_3, щодо обставин, які мають істотне значення. Вказувала, що визнання недійсним страхового полісу їй потрібно для звернення до МТСБУ з вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку ст.41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Разом з тим, вимоги позивача не можуть бути задоволенні, з огляду на таке.

Статтею 227ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

Згідно з ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як роз'яснено в пунктах 7 та 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Відповідно до п.20 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Проте, як вбачається з матеріалів справи відповідачем ОСОБА_3 договір страхування не оспорюється.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не є стороною правочину і під час його укладання будь - які права та інтереси останньої порушені не були, а також не були порушені права та інтереси позивача вчиненням оспорюваного правочину.

Оскільки вказаним правочином цивільні права позивача не були порушені, а тому правових підстав для визнання договору страхування недійсним колегія суддів не вбачає.

Крім того, згідно зі ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом вищевказаного Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Згідно з частинами 1 та 4 ст.636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, позивач має право вимоги до ОСОБА_3 про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позову, оскільки права ОСОБА_1 у будь-якому разі можуть бути захищені у спосіб, що передбачений законом.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку про те, що судове рішення першої інстанції слід залишити без змін.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді представник позивача не надала будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідиввсі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: