АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

09 квітня 2013 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 24.04.2008 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № OD7KAE00000077, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 16822,16 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 17,40% на рік з кінцевим терміном повернення 23.04.2013 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачами ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 договорів поруки. Відповідач ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 28.03.2013 року у розмірі 65267,87 доларів США, яка складається з: 16170,93 доларів США заборгованість за кредитом, 8616,34 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 1184,25 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 36158,57 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 31,28 доларів США штраф (фіксована частина), 3106,50 доларів США штраф (процентна складова). Просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3. на користь позивача заборгованість за кредитним договором № OD7KAE00000077 від 24.04.2008 року у розмірі 64016,31 доларів США, судові витрати по справі, стягнути з ОСОБА_2 витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн. та стягнути з відповідачів солідарно суму у розмірі 10000 грн. (а. с. 2-3).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № OD7KAE00000077 від 24.04.2008 року у розмірі 30971,52 доларів США , що за курсом НБУ складає 247462,44 грн., яка складається з: 16170,93 доларів США заборгованість за кредитом, 8616,34 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 1184,25 доларів США заборгованість по комісії а користування кредитом, 500 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

В іншій частині позову відмовлено.

Провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором - закрито.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с. 120-124).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ухвалити нове, яким в цій частині позовні вимоги задовольнити (а.с. 129-131).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором солідарно з ОСОБА_2, суд 1 інстанції виходив із того, що згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором почала виникати з липня 2008 року, строк дії кредитного договору закінчився 23.04.2012 року, а з даним позовом до суду банк звернувся 09.04.2013 року, а отже відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3, як з поручителя, порука якого припинена.

Однак, із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи, які судом було неповно зясовано, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог (п. п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України).

Так, згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору № OD7KAE00000077 від 24.04.2008 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 16822,16 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 17,40% на рік з кінцевим терміном повернення 23.04.2013 року, відповідно до графіку.

Зобовязання за договором № OF7KAE00000077 від 24.04.2008 року було забезпечено порукою згідно договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеного з ПАТ «Акцент-Банк».

Відповідно до розяснень, викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Пунктом 15 даної Постанови визначено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Враховуючи викладене, провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» підлягає закриттю.

Крім того, зобовязання за кредитним договором № OD7KAE00000077 від 24.04.2008 року було забезпечено порукою згідно договору від 24.04.2008 року, укладеного з ОСОБА_3.

Відповідно до п. 1 зазначеного договору поруки ОСОБА_3 поручився перед позивачем відповідати за виконання ОСОБА_2, взятих на себе зобовязань, що виникли з кредитного договору OD7KAE00000077 від 24.04.2008 року.

Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідальність поручителя та позичальника є солідарною, що передбачено п. 4 договору поруки.

Пунктом 9 договору поруки обумовлено, що у випадку невиконання поручителем зобовязань боржника за кредитним договором на протязі 5 (пяти) календарних днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора, зазначеної в п. 5 цього договору, поручитель сплачує на користь кредитора пеню в розмірі, 0,15 % відсотків за день, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний календарний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквівалент і по курсу НБУ. Сплата пені не звільняє поручителя від виконання зобовязань за кредитом.

Відповідно до п.11 договір поруки набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобовязань за основним договором.

Відповідно до п. 12 порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, який кредитним договором встановлений як 23.04.2013 року.

Враховуючи дату укладання договорів та їх умови щодо терміну повернення кредити та припинення поруки, час звернення з позовом до суду, колегія суддів вважає, що підстави щодо припинення поруки відсутні.

Так, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати з 24 по 28 число кожного місяця (п. 17.1.9 договору), а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів починається обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку для предявлення вимог до поручителя, яка відповідно до п. 12 договору поруки припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Зазначені висновки суду узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у Постановах від 03.02.2016 року № 6-18цс16 (щодо обчислення строку припинення поруки) та від 29.06.2016 року № 6-272цс16 (щодо обрахування строку для предявлення вимоги до поручителя з часу несплати кожного з чергових платежів).

Крім того, відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір та договір поруки є правомірними, оскільки їх недійсність законом прямо не встановлена та судом вони недійсними не визнані, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірними і повинні виконуватися належним чином, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самих договорів.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобовязання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене та конкретні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позичальник та поручитель повинні відповідати за несвоєчасне виконання зобовязань, як солідарні боржники, оскільки порука ОСОБА_3 не припинена, а підстав застосування позовної давності по зобовязанням ОСОБА_2 немає, оскільки відповідна заява в суді 1 інстанції не подавалася.

Вирішуючи питання щодо суми заборгованості, яка підлягає стягненню, колегія суддів враховує розрахунок, наданий позивачем, який відповідачами не спростовано, відповідно до якого станом на 28.03.2013 року наявна заборгованість у сумі 65267,87 доларів США, яка складається з: 16170,93 доларів США заборгованість за кредитом, 8616,34 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 1184,25 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 36158,57 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 31,28 доларів США штраф (фіксована частина), 3106,50 доларів США штраф (процентна складова).

При цьому, колегія суддів враховує, що розмір пені, який визначений банком, значно перевищує розмір збитків, а тому відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, пеня підлягає зменшенню до 5000 доларів США.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс/14 від 03 вересня 2014 року, яка є обовязковою для застосування у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Сума пені в розмірі 5000 доларів США підлягає стягненню у національній валюті України гривні, оскільки пеня є штрафною санкцією, сплата якої законом та договорами передбачена у національній валюті України - гривні.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»).

Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні.

Крім того, колегія суддів вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів штрафів безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконаного обовязку новим, або у приєднані до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладання на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина 2 статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, у звязку з чим у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача підлягає заборгованість за кредитним договором № OD7KAE00000077 від 24.04.2008 року, яка станом на 28.03.2013 року становить 25 971,52 доларів США, що за курсом НБУ складає 207 590, 36 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 16170,93 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 8616,34 доларів США, заборгованість по комісії а користування кредитом - 1184,25 доларів США, та пеня в сумі 39 965,00 грн. (що еквівалентно 5000 доларів США).

Підстави для задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу відсутні.

Так, порядок відшкодування витрат на правову допомогу визначений ч. 1 ст. 84 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» закріплені підстави та умови визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо отримання правової допомоги від особи, яка має право на надання правової допомоги, розрахунок вартості правової допомоги, підтвердження понесених витрат на правову допомогу, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Відповідно до ст.. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати пропорційно до суми задоволених позовних вимог в розмірі 1236,31 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № OD7KAE00000077 від 24.04.2008 року, яка станом на 28.03.2013 року становить 25 971,52 доларів США, що за курсом НБУ складає 207 590, 36 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 16170,93 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 8616,34 доларів США, заборгованість по комісії а користування кредитом - 1184,25 доларів США, та пеню в сумі 39 965,00 грн. (що еквівалентно 5000 доларів США).

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 1236,31 грн. з кожного.

В іншій частині позову відмовити.

Провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: