Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №310/8559/16 Головуючий у 1 інстанції: Полянчук Б.І
Провадження № 22-ц/778/1841/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кочеткової І.В.,

суддів Гончар М.С.,

Маловічко С.В.,

секретар Остащенко О.В.,

за участю прокурора Свинаренка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом керівника Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договір оренди, зобов'язання здійснити дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року керівник Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до суд з позовом до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договір оренди, зобов'язання здійснити дії.

В позові зазначав, що міською радою 30.12.2014 прийнято рішення № 25, пунктом 7 якого затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано в оренду ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 22.01.2015 року між Бердянською міською радою та ОСОБА_3 укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, про що державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 15.04.2015 проведено відповідну реєстрацію. Проект землеустрою щодо відведення в оренду ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) погоджено та затверджено з порушенням водного та земельного законодавства.

На підставі листа керівника Бердянської місцевої прокуратури від 05.01.2016 р. приватним підприємством «Азовгеопроект» проведено геодезичне дослідження розташування спірної земельної ділянки відносно урізу води Азовського моря. Результати вказаного дослідження оформлено у вигляді ситуаційної схеми, відповідно до якої виділена ОСОБА_3 оскаржуваним пунктом рішення Бердянської міської ради № 25 від 30.12.2014 земельна ділянка знаходиться в межах міста Бердянська, в межах визначеної ст. 88 ВК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а саме на відстані 173 м від урізу води Азовського моря, що порушує ст.ст. 85, 88, 90 ВК України, ст. 59 ЗК України та унеможливлює передачу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

У спірному рішенням міської ради розміри і межі прибережної захисної смуги Азовського моря не враховано, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки, оскільки порушує п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Мінприроди України від 05.11.2004 року № 434, а також Бердянською міською радою під час прийняття п. 7 зазначеного рішення порушено вимоги земельного та водного законодавства, що вказує на протиправність дій службових осіб Бердянської міської ради, а тому зазначене рішення є незаконним і підлягає скасуванню.

Посилаючись на зазначені обставини, прокурор просив суд визнати незаконними та скасувати п. 7 рішення Бердянської міської ради № 25 від 30.12.2014 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», визнати недійсним договір оренди землі від 22.01.2015 року між Бердянською міською радою та ОСОБА_3І на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1, площею 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_1), зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.04.2015, зобов'язати ОСОБА_3 повернути зазначену вище земельну ділянку територіальній громаді міста Бердянська в особі Бердянської міської ради.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним та скасовано пункт 7 рішення п'ятдесят четвертої сесії Бердянської міської ради Запорізької області шостого скликання №25 від 30.12.2014 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам».

Визнано недійсним договір оренди землі від 22.01.2015 між Бердянською міською радою та ОСОБА_3 на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 площею 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_1), зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.04.2015 року.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути земельну ділянку, площею 0,06 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться по АДРЕСА_1, територіальній громаді міста Бердянськ в особі Бердянської міської ради.

Стягнуто з ОСОБА_3 та Бердянської міської ради по 2067 грн. на користь прокуратури Запорізької області в особі Бердянської місцевої прокуратури.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 лютого 2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка надана ОСОБА_5 у користування на умовах оренди для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташована в межах двохкілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, на землях водного фонду, що є порушенням земельного і водного законодавства, а тому визнав недійсними відповідне рішення Бердянської міської ради, договір оренди земельної ділянки та зобов'язав ОСОБА_3 повернути земельну ділянку територіальній громаді.

Колегія вважає, що висновок суду в цій частині є вірним. Розглядаючи спір, суд, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України повно та всебічно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, дослідив надані ними докази і відповідно їх оцінив, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу та закон, що їх регулює.

Судом встановлено, що п.7 рішення Бердянської міської ради №25 від 30.12.2014 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу в довгострокову оренду за рахунок земель міста ОСОБА_3. земельну ділянку площею 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_1), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 12).

На підставі зазначеного вище рішення, 22.01.2015 р. між Бердянською міської радою та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі, згідно якому останньому передано в строкове платне володіння і користування земельну ділянку площею 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_1) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), яка знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 16-17).

На підставі вказаного вище договору оренди державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 15.04.2015 проведено державну реєстрацію права оренди на вищевказану земельну ділянку (а.с. 13-15).

Згідно ситуаційної схеми відстань від спірної земельної ділянки до урізу води Азовського моря складає 173 м (а.с.18).

Отже, судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка, яка надана у користування ОСОБА_3, розташована в межах двохкілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, на відстані 173 метрів від урізу води Азовського моря. Проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги Азовського моря на території міста Бердянська на момент прийняття зазначеного рішення не розроблявся і не затверджувався.

Відповідно до статті 90 ВК України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

Згідно з положенням ст.59 ЗК України, ст.85 ВК України громадянам та органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж морів та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Розмір та межі прибережної захисної смуги вздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Таким чином, за змістом вищенаведених норм права на землі в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг навколо морських заток і лиманів не можуть передаватись у оренду громадян для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, оскільки це землі водного фонду України.

Крім того, п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого Наказом Мінприроди України від 05.11.2004 року № 434, встановлено, що у разі відсутності належної землевпорядної докуме6нтації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96р. №486 «Про затвердження Порядку визначення розміру і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434.

При вирішенні спору судом першої інстанції правильно застосовані норми ст.ст. 59, 60 Земельного Кодексу України, ст.ст. 88,90 Водного Кодексу України, а тому зроблений обґрунтований висновок про визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення Бердянської міської ради.

Висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, що викладені в постанові № 6-16цс від 21.05.2014 року, № 6-171цс14від 05.11.2014 року, № 6-206цс14 від 24.12.2014 року, 6-523цс15 від 01.07.2015 року, які, в силу ч.2 ст. 360-7 ЦПК України правомірно застосовані судом при вирішенні спору.

За таких обставин, доводи апелянта щодо правомірності рішення Бердянської міської ради про надання йому у користування земельної ділянки посилання на рішення у адміністративній справі, яке не стосується спірних правовідносин, не ґрунтуються на законі, суперечать фактичним обставинам справи, а тому є безпідставними та такими, що не спростовують висновок суду про задоволення позову прокурора в цій частині позовних вимог.

Помилкове посилання на стор.6 судового рішення на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення не призвело до неправильного вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор є неналежним позивачем у цій справі являються неспроможними.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» (№1697-VII від 14.10.2014) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015 «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» є Держгеокадастр України.

Разом з тим, п. 8 ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» інспекторам у сфері державного контролю за використанням та охороною земель надано право звертатися до суду лише з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння, нормами зазначеного Закону не передбачено.

Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015.

Зазначене вище свідчить про відсутність на цей час суб'єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, що надає прокуратурі, в силу ст.23 Закону України «Про прокуратуру», право здійснювати представництво в суді законних інтересів держави, шляхом самостійного звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності в нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому випадку прокурор набуває статусу позивача.

Земля, відповідно до ст.14 Конституції України є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави та враховуючи, що у відповідного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду, прокурор на підставі ст.1311 Конституції України, ст.45 ЦПК України, Закону України «Про прокуратуру» звертається до суду із вказаним позовом на захист інтересів держави як позивач.

Як наголосив Верховний Суд України у рішенні по справі №6-2510 цс 15 від 16.12.2015, прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з незаконним вибуттям земель із державної чи комунальної власності, а рівно із передачею у користування із порушенням встановленим законом порядком становлять «суспільний», «публічний» інтерес.

Крім того, відповідно до п.54 рішення Європейського суду з прав людини у справі Трегубенко проти України від 02.11.2004, суд зазначив що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25.11.2015).

Таким чином, в порушення вищезазначених вимог законодавства спірним пунктом рішення міської ради незаконно передано в оренду земельну ділянку, яка може перебувати тільки у комунальній власності та передаватись в лише в оренду відповідно до вимог ч.4 ст.59 ЗК України та ч.З ст.85 ВК України, чим позбавлено як територіальну громаду, так і кожного її члена, права розпоряджатись землею у встановленому законом порядку.

За таких обставин у позові «суспільним», «публічним» інтересом звернення керівника Бердянської місцевої прокуратури до суду з вимогою повернення спірної земельної ділянки з користування ОСОБА_3 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - передачі громадянину в оренду із комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу та територіальної громади м. Бердянська на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно була передана у користування.

Вказане є порушенням інтересів держави та надає право керівнику Бердянської місцевої прокуратури звернутися до суду в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Судом першої інстанції обгрунтовано визнано недійсним договір оренди і зобов'язано відповідача повернути земельну ділянку територіальній громаді міста Бердянська із застосуванням реституції.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, окрім іншого, шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Тобто наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність чинним законодавством визначається в якості обов'язкової передумови для подальшого укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно зі ст. ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього кодексу, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.І ст.215 ЦК України).

Відповідно до ч.І ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Зважаючи на те, що укладений сторонами договір оренди земельної ділянки у відповідності до ст.юст.203,215 ЦК України являється недійсним, суд першої інстанції обгрунтовано у відповідності до ст.216 ЦК України повернув спірну земельну ділянку територіальній громаді, застосувавши реституцію.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка не вибувала із власності територіальної громади, а тому і не підлягає поверненню, являються неспроможними.

За положенням ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Передавши ОСОБА_3 спірну земельну ділянку в оренду на строк до 01.12.2063 року, міська рада неправомірно обмежила територіальну громаду правом користування цією земельною ділянкою.

Оскільки судом визнано, що передача спірної земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 відбулася з порушенням норм матеріального права , суд першої інстанції обгрунтовано зобов'язав останнього повернути цю землю територіальній громаді.

Доводи апеляційної скарги про неправомірне стягнення судових витрат з відповідачів в рівних частках також являється безпідставними. При розподілі судових витрат судом першої інстанції враховані вимоги Закону України «Про судовий збір» і ст.88 ЦПК України щодо порядку розподілу судових витрат у випадку задоволення позову.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року у цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: