АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 757/267/16 Головуючий у 1-ій інстанції - Писанець В.А.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4631/2017 Доповідач - Музичко С.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року колегія суддів cудової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Музичко С.Г.

Суддів - Панченка М.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що кредитний договір суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі умови щодо позивача.

Зокрема, в договорі не передбачена відповідальність за неналежне виконання договору відповідачем, натомість встановлено жорсткі обов'язки споживача, позбавляючи його значного обсягу прав. На думку апелянта, спірний кредитний договір не відповідає п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», адже позивачу до укладення договору не було надано інформацію про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість всіх послуг, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в ході судового розгляду будь-яких обставин, які б вказували на несправедливість умов кредитного договору не було встановлено.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Судом встановлено, що 19.09.2008 між ВАТ «РайффайзенБанк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 014/3105/148299/73, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит в розмірі 50 000 доларів США на споживчі цілі, а саме на придбання транспортного засобу, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,8% річних.

Договір складається із кредитного договору, заяви-анкети на отримання кредиту під заставу та умов кредитування по програмі «Авто в кредит», які підписані сторонами.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Частиною 4 вказаної статті визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не надав позивачу повної інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що додаток №2 до кредитного договору та умови кредитування по програмі «Авто в кредит», які підписані сторонами при укладенні кредитного договору, містять орієнтовну сукупну вартість кредиту з врахуванням відсоткової ставки за кредитом, перелік комісій, інших фінансових зобов'язань, що входять до сукупної вартості кредиту, перелік комісій банку.

Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, які передбачають можливість розірвання договору, відшкодування завданих збитків та стягнення штрафів у прибуток держави.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою та стверджуючи про недійсність спірного кредитного договору, представник позивача посилалася на його невідповідність положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, на її думку, спірний кредитний договір не містить зобов'язань відповідача та визначає лише відповідальність позивача, а тому його умови є несправедливими.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Під час судового розгляду встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правові підстави для визнання недійсним кредитного договору на підставі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Доводи апеляційної скарги, що спірний кредитний договір суперечить Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені постановою Національного банку України від 10 травня 2007р. та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає необґрунтованим, так як підписуючи заяву-анкету на отримання кредиту під заставу та умови кредитування по програмі «Авто в кредит», позивачем було засвідчено, що він ознайомлений у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема з метою, для якої кредит буде витрачений, наявними формами кредитування та відмінностями між ними, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, формами забезпечення, строками та відсотковими ставками за кредитом, орієнтовною сукупною вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущені порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді