Справа № 466/6084/13 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/1911/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Левика Я.А.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, з участю третіх осіб ОСОБА_6, Приватного нотаріуса ЛМНО Новосад О.П., відділу у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, Шевченківського районного відділу ГУДМС у Львівській області, про визнання недійсним договору найму, визнання права власності на квартиру, скасування реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, витребування квартири з незаконного володіння, зобов'язання здійснити реєстрацію та позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, з участю третіх осіб ОСОБА_6, Приватного нотаріуса ЛМНО Новосад О.П., відділу у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, Шевченківського районного відділу ГУДМС у Львівській області, про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

В липні 2012 року позивач ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_10 про визнання дійсним договору найму та визнання права власності на квартиру (т.1 а.с. 1-4).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05.09.2012 року позов ОСОБА_7 задоволено (а.с. 104-105).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 12.08.2013 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05.09.2012 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (т. 1 а.с.119).

21.10.2013 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_11 звернулась в суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_7 про визнання права власності та зобов'язання здійснити реєстрацію місця проживання (т. 1 а.с. 159-160).

Ухвалою судового засідання від 30.01.014 року зустрічний позов прийнято до розгляду з первісним (т. 1 а.с. 204).

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.08.2016 року, позивач ОСОБА_2 в позовній заяві до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, третіх осіб ОСОБА_6, приватного нотаріуса Новосад О.П., відділу у справах дітей Шевченківської районної адміністрації ЛМР, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського МУЮ, Шевченківського районного відділу ГУ Державної міграційної служби у Львівській області, просила: визнати недійсним договір найму квартири від 29.11.1995 р., укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, ОСОБА_10; визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_10 право власності на квартиру АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру в АДРЕСА_1 за ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шоробура-Гіркою Н.С., реєстровий номер №4634; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 Зеновійвичем, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., реєстровий № 2718; витребувати із чужого незаконного володіння в користь ОСОБА_2 та ОСОБА_10 квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1; зобов»язати Шевченківський районний відділ ГУ Державної міграційної служби у Львівській області здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_10 у квартирі, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 185-186).

Вимоги обґрунтовувала тим, що вона та її донька, є співвласниками на праві спільної сумісної власності двокімнатної спірної квартири в м. Львові. У зазначеній квартирі вони проживали до липня 1996 року. 18 липня 1996 р. переїхали до Греції та планували бути там не більше двох років. Квартиру на час відсутності здали в найм ОСОБА_14 на два роки, з яким жодних договорів не укладали.

Повернувшись в Україну вона дізналась, що на підставі заочного рішення суду їх квартира перейшла у власність ОСОБА_7, а той в свою чергу, продав її ОСОБА_8, після чого квартира перепродана ОСОБА_4 Оскільки квартира вибула з власності поза її волею, після чого незаконно кілька разів перепродана, просила позов задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 28.12.2015 року цивільну справу за № 466/1447/15ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, з участю третіх осіб ОСОБА_6, Приватного нотаріуса ЛМНО Новосад О.П., відділу у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, Шевченківського районного відділу ГУДМС у Львівській області, про визнання недійсним договору найму, визнання права власності на квартиру, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, витребування квартири з незаконного володіння, зобов'язання здійснити реєстрацію, та позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_10, з участю третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання укладеного та дійсним договору найму двокімнатної квартири АДРЕСА_1, визнання за ОСОБА_7 право власності на дану квартиру та зняття з реєстрації за даною адресою ОСОБА_2, ОСОБА_10, об'єднано в одне провадження з присвоєнням № 466/6084/13ц.

07.10.2015 року представник ОСОБА_16, ОСОБА_6 - ОСОБА_5 звернувся в суд із заявою про залучення до участі в справі третіх осіб ОСОБА_16 та ОСОБА_6, які заявляють самостійні вимоги з одночасним поданням позовної заяви (т. 2 а.с. 106-109).

10.02.2016 року представник відповідача ОСОБА_16 - ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, з участю третіх осіб, просив суд визнати за ним право власності на квартиру по АДРЕСА_1, зобов»язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні квартирою по АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_2 з вказаної квартири як таку, що самовільно вселилася у помешкання, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 500000 грн. відшкодування моральної шкоди.

Питання об»єднання зазначеного позову із первісним вирішено ухвалою судового засідання від 12.02.2016 року (т. 2 а.с. 125).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17.10.2016 року позовну заяву ОСОБА_7 про визнання дійсним договору найму та визнання права власності на квартиру - залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння шляхом:

- визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, та запису про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно,

- визнанання недійсним та скасування договору № 2718 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 20 липня 2013 року, та запису № 1743114 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно,

- скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_18 у квартирі АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третіх осіб ОСОБА_6, Приватного нотаріуса ЛМНО Новосад О.П., відділу у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської Ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління, Шевченківського районного відділу ГУДМС у Львівській області, про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду оскаржили представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, а також третя особа ОСОБА_6

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 вважає що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невірно з'ясованих обставин справи, є незаконним та необґрунтованим, тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд не дав оцінку тому факту, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, ОСОБА_10 укладено договір найму з правом викупу, відповідно до якого ОСОБА_7 оплатив відповідні кошти за договором, тому вибуття спірної квартири з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_10 не відбулося проти їх волі, відтак суд невірно застосував та дав оцінку підставності застосування положень статтей 387, 388 ЦК України та рішень Верховного Суду України.

Наявність між первісними позивачами договірних правовідносин, у визначеному ст.ст. 59, 60 ЦПК України порядку, спростовано не було, що виключає застосування до спірних правовідносин положення статті 388 ЦПК України.

Зазначає, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, оскільки на момент відчуження ОСОБА_8 спірного майна ОСОБА_4, ОСОБА_2 не проживала у спірній квартирі, протилежні її пояснення не відповідають дійсності.

Також, суд неправильно застосував норми матеріального права щодо оцінки договору найму з правом викупу від 29.11.1995 року, зазначає, що такий договір суперечить ст. 158 ЖК УРСР, оскільки не був зареєстрований органом місцевого самоврядування, при цьому суд не дає оцінки дійсності чи недійсності договору, ігноруючи таким чином презумпцію правомірності правочину.

Звертає увагу на те, що згідно ст. 231 ЦК України в ред. 1963 року якщо продавець на порушення договору не передає покупцеві продану річ, покупець вправі вимагати передачі йому проданої речі і відшкодування збитків, завданих затримкою виконання, або з своєї сторони, відмовитись від виконання договору і вимагати відшкодування збитків.

На думку апелянта, судом також порушено вимоги процесуального закону, оскільки всупереч вимогам ст.ст. 33, 36 ЦПК України суд не залучив до участі у справі як відповідачів ОСОБА_6 і неповнолітню ОСОБА_18, чиї права вирішено оскаржуваним рішенням, а також скасовано їх реєстрацію.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_6 покликається на те, що суд першої інстанції не залучив її до участі у справі як відповідача, при цьому прийняв рішення про скасування її реєстрації в спірній квартирі.

Вважає, що суд невірно застосував положення ст.ст. 387, 388 ЦК України до спірних відносин, при цьому суд визнав факт скасування заочного рішення від 05.09.2012 року, за яким ОСОБА_7 набув право власності на спірне помешкання як доказ, що квартира вибула з власності ОСОБА_2 не з її волі.

На думку апелянта, суд не дав оцінку тому факту, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, ОСОБА_10 укладено договір найму з правом викупу, відповідно до якого ОСОБА_7 оплатив відповідні кошти, тому вважає, що квартира вибула з володіння ОСОБА_10 з їх волі.

Також, суд вийшов за межі заявленого позову, оскільки одночасно задовольняючи позов про витребування майна, визнав недійсними усі договори купівлі-продажу, що є правовою помилкою.

Крім цього, судом неправильно застосовано норми матеріального права щодо недобросовісності ОСОБА_4 як набувача, який однак є добросовісним, оскільки твердження ОСОБА_2 про те, що на момент відчудження ОСОБА_8 спірної квартири ОСОБА_4, в такій проживала ОСОБА_2, є безпідставними та не відповідають обставинам справи.

Судом не встановлена думка органу опіки та піклування щодо можливості позбавлення права її доньки ОСОБА_18, як на проживання у спірній квартирі, так і реєстрації у такій, адже іншого житла у них немає.

Також, на її думку, суд безпідставно прийняв заяву позивача за первісним позовом про зміну предмету та підстави позовних вимог, оскільки така, в порушення вимог с. 2 ст. 31 ЦПК України, подана після початку розгляду справи по суті.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю за безпідставністю вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 районний суд виходив з того, що спірне майно вибуло з володіння власника ОСОБА_2 на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому скасоване, тому таке майно вибуло з володіння власника поза його волею, що свідчить про підставність вимоги про витребування майна за правилами ст.388 ЦК України.

Зважаючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових права на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та обмежень, суд врахував, що повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння останнього набувача в сукупності із скасуванням державної реєстрації права власності на осіб, що незаконно набули це право.

Покликаючись на положення ст. 277 ЦК України 1963 р. та ст. 158 ЖК УРСР суд виходив з того, що договір найму жилого приміщення укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється, при цьому у випаду наявності договору найму ОСОБА_2 з ОСОБА_7, останній не набував права власності на предмет договору, а мав лише переважне право купівлі житла у разі його продажу перед іншими покупцями, тому наслідком реалізації переважного права є договір купівлі-продажу житла.

Оскільки право власності на спірну квартиру ОСОБА_7 не набув відповідно до вимог закону, а спосіб набуття права власності на вказану квартиру позивача ОСОБА_2 ніким не оспорюються, суд відмовив у задоволенні вимоги про визнання договору найму недійсним та про визнання за нею та ОСОБА_10 права власності на спірну квартиру.

Крім цього, суд вказав, що позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Враховуючи наведені вимоги закону та матеріали справи, колегія суддів приходить висновку, що рішення суду не в повній мірі грунтується на нормах матеріального, процесуального права та досліджених доказах, тому в такій формі залишатись в законній силі не може.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_10 є співвласниками на праві спільної сумісної власності двокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 від 27 жовтня 1994 року про право власності на квартиру, виданого Львівською міською адміністрацією (т. 2 а.с. 1-3).

Іншого житла у позивачки та її доньки на праві власності немає.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона з донькою постійно проживали у спірній квартирі, а 18 липня 1996 р. переїхали на тимчасове проживання до Греції. Квартиру на час відсутності здали в найм ОСОБА_14, однак жодних письмових договорів не укладали, останній проживши у квартирі два з половиною роки, залишив квартиру ОСОБА_7, не маючи на це права (т. 1 а.с. 229).

На підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2012 року право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_7

У серпні 2013 року заочне рішення у справі № 1328/5711/12 скасовано, справа призначалась до розгляду в загальному порядку, однак ухвалою судового засідання від 17.10.2016р. позов ОСОБА_7 про визнання дійсним договору найму квартири та визнання за ним права власності на спірну квартиру залишено без розгляду.

Разом з цим, заочне рішення від 05.09.2012 року, яке було в законній силі протягом фактично року часу, створило ряд правових наслідків, оскільки ОСОБА_7 зареєстрував право власності на спірне майно (квартиру) на підставі судового рішення.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року, ОСОБА_7 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_8, проведено реєстрацію в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 19.02.2013 року, номер запису про право власності 175005.

Крім цього, відповідно до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 липня 2013 року № 2718, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, останній придбав спірну квартиру, на підставі вказаного договору внесений запис № 1743114 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 234-235).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім»ї і прописку № 941 від 05.08.2013 року, виданої ЛКП «Під Голоском», в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано три особи ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 (т.1 а.с. 239).

За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, що передбачено ст. 319 ЦК України. Право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз"яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що відповідач ОСОБА_7 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення суду від 05.09.2012 року, яке в подальшому ухвалою від 12 липня 2013 року скасоване (т. 1 а.с. 119).

Також, на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року, ОСОБА_7 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_8, який через деякий час, відповідно до договору купівлі-продажу від 20 липня 2013 року продав квартиру ОСОБА_4, відтак на даний час право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4

Звертаючись із позовом, ОСОБА_2 просила, серед іншого, визнати недійсними договір купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, договір купівлі-продажу від 20 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, витребувати із чужого незаконного володіння в користь ОСОБА_2 та ОСОБА_10 квартиру.

Згідно з положеннями Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як із зобов»язально-правовим способом захисту (позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст. 215-235 ЦК України), так і з речово-правовим способом захисту права (позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння).

Щодо розв'язання проблеми розмежування випадків застосування двохсторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна, Верховний Суд надав відповідні роз'яснення у постанові Пленуму від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

У п.10 цієї постанови зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК.

В свою чергу, пунктом 3 частини 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Правова позиція щодо статусу майна, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, викладена у постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 року у справі № 6-1168цс15, яка фактично зводиться до того, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що уданому випадку спірне майно - квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння власника ОСОБА_2 на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, що свідчить про те, що таке майно вибуло з володіння власника поза його волею, відтак є підставою для витребування майна за правилами ст. 388 ЦК України та свідчить про підставність вимог позивача в цій частині.

При цьому, вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно є похідною від вимоги про витребування майна від добросовісного набувача, місцевий суд фактично правильно виходив з того, що повноцінний захист порушеного права можливий з урахуванням витребування майна з чужого незаконного володіння в сукупності із скасуванням державної реєстрації права власності осіб, які незаконно набули це право (останнього набувача).

Однак, судова колегія не може погодитись із формою викладу висновку місцевого суду в резолютивній частині судового рішення стосовно застосованого способу витребування майна, а саме витребування спірного майна шляхом визнання недійсними та скасування відповідних договорів купівлі-продажу, оскільки такий порядок не відповідає вимогам закону (ст. 388 ЦК України) та роз'ясненням наданим у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», крім цього враховуючи принцип диспозитивності (ст. 10, 11 ЦПК України) та останні уточнення позову ОСОБА_2, буде виходом за межі позовних вимог (т. 2 а.с. 186).

Відтак, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким витребувати квартиру АДРЕСА_1 в останнього набувача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_10, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, при цьому відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також договору купівлі-продажу від 20 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Фактично вказавши, що у випадку якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатись з віндикаційним позовом та встановивши, що права власності на спірну квартиру ОСОБА_7 не набув, а право власності на вказану квартиру ОСОБА_2 та ОСОБА_10 ніким не оспорюються, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у вимогах про визнання договору найму недійсним та про визнання за позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_10 права власності на спірну квартиру.

В свою чергу, права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного можна дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Відповідно до ч. 2 ст. 156, ст. 64 ЖК УРСР до членів сім"ї власника будинку належать дружина (чоловік), їх діти і батьки. Членами сім»ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що за статтею 30 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Проте, ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи вимогу ОСОБА_2 про скасування реєстрації місця проживання районний суд ухвалив рішення в цій частині та вирішив питання про права та обов'язки стосовно третьої особи ОСОБА_6 та малолітної ОСОБА_18, яка взагалі участі у справі не брала, відтак вказані особи не можуть відповідати за матеріально-правовими вимогами позивача за своїм процесуальним статусом, тому рішення суду першої інстанції в частині скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_18 у квартирі АДРЕСА_1 необхідно скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги.

В свою чергу, за наведених вище обставин, не підлягає до задоволення позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, з участю третіх осіб ОСОБА_6, Приватного нотаріуса ЛМНО Новосад О.П., відділу у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління, Шевченківського районного відділу ГУДМС у Львівській області, про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідач ОСОБА_4 придбав квартиру в особи, яка не мала права його відчуджувати, при цьому з припиненням права власності особи на квартиру, ОСОБА_4 втратив, в тому числі і право користування цією квартирою, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині.

Встановивши неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права в частині первісного позову ОСОБА_2, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвати по суті справи нове рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.3, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та третьої особи ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 рокув частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, з участю третіх осіб ОСОБА_6, Приватного нотаріуса ЛМНО Новосад О.П., відділу у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, Шевченківського районного відділу ГУДМС у Львівській області, про визнання недійсним договору найму, визнання права власності на квартиру, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, витребування квартири з незаконного володіння, зобов'язання здійснити реєстрацію- задовольнити частково.

Витребувати з володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

В решті рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Я.А. Левик