АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів Владичана А.І., Міцнея В.Ф.,

секретар Костюк Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 березня 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ПАТ КБ «надра» звернулося з вищевказаним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3. та посилалося на те, що 03 липня 2006 року між ВАТ КБ«Надра» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № ZZZ 493081, відповідно до якого позичальнику банком було надано кредит в сумі 49 000 дол. США строком користування до 01 липня 2016 року зі сплатою 11 % відсотків річних. Відповідно до п.1.2. Кредитного договору цільовим використанням кредиту є споживчі цілі.

В якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, відповідно до укладених договорів поруки від 03 липня 2006 року фінансовими поручителями виступили ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Вказує, що ОСОБА_1 внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобов'язань допустив заборгованість перед банком станом на 16 грудня 2016 року в сумі 118 049,51 дол. США, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 32 959,14 США; несплачені відсотки за період з 01.09.2009 р. по 15.12.2016 р. - 34 911,60 дол. США; несплачена комісія за період 03.07.2007 р. по 31.08.2009 р. - 71,29 дол. США; несплачена комісія за період 01.09.2009 р. по 15.12.2016 р. - 16 074,17 дол. США; пеня за прострочення сплати кредиту - 34 033,31 дол. США, - що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 16 грудня 2016 року становить 3104526,21 грн., які просили стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Справа №727/8849/17-ц Провадження №22-ц/794/563/17 Категорія 19/27

Головуючий у 1-й інстанції Семенко О.В. Доповідач Лисак І.Н.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Надра» через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить вищезазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсягу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду без змін, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався встановленою обставиною реалізації позивачем права на зміну строку виконання зобов'язання та дострокового стягнення одержаного кредиту, сплати нарахованих за ним платежів, що є наслідком початку перебігу строку позовної давності з цього часу та на підставі ч.4 ст.267 ЦК України застосував наслідки спливу такого строку й відмовив у задоволенні позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч.1ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України обов'язком позичальника за кредитним договором є, зокрема, повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Відповідно до ст. ст. 629, 638 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. ст. 553, 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов'язку, а у випадку порушення такого обов'язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

На підставі вимог ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно із ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом. В силу ч.1 ст.599 цього Кодексу зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Про те, згідно абз. 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Враховуючи правову позицію Верховного суду України по справі № 6-1206цс15 від 16.09.2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Таким чином, кредитор має право на суми за користування кредитом та за порушення виконання грошового зобов'язання, передбачені ст.ст. 611, 1048 ЦК України.

Отже, наявність судового рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитом не позбавляє права кредитора вимагати виконання кредитних зобов'язань шляхом стягнення заборгованих сум згідно умов кредитного договору за ст.1048 ЦК України, про те у межах строків позовної давності.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 03 липня 2006 року між ВАТ КБ«Надра» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № ZZZ 493081, відповідно до якого позичальнику банком було надано кредит в сумі 49 000 дол. США строком користування до 01 липня 2016 року зі сплатою 11 % відсотків річних. Відповідно до п.1.2. Кредитного договору цільовим використанням кредиту є споживчі цілі (а.с.18-23).

В якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором відповідно до укладеного договорів поруки від 03 липня 2006 року фінансовими поручителями виступили відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.12-25).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.09.2010 року за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3. про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZZZ 493081 стягнуто з відповідачів на користь позивача на день подання позову заборгованість за кредитом , відсотками та пенею в розмірі 56824,48 доларів США, що еквівалентно 453970,77 грн. (а.с.71-72).

Із зазначеного рішення не вбачається встановлення дати пред'явлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту та платежів за ним, про те наявність самого рішення про задоволення такої вимоги в 2010 році без встановлення цього у будь-якому випадку свідчить про пропуск станом на 31.01.2017 року передбаченого ст.257 ЦК України загального строку позовної давності до основної вимоги та сплати коштів за користування кредитом, а також встановленого ст.258 цього Кодексу спеціального строку до стягнення пені.

Отже, пред'явивши вимогу в 2010 році про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після одержання такої вимоги.

Аналогічна правова позиція Верховного суду України викладена по справі № 6-2251цс16 від 09.11.2016 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Повне фактичне виконання рішення суду від 23.09.2010 року згідно квитанції (а.с.56) відбулося 24.11.2016 року, тобто поза межами строку позовної давності, отже їх перебіг не переривало.

Крім того, згідно п.1.2 предмету основного кредитного договору ціллю кредитування були споживчі цілі, що є наслідком поширення до цих правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів» та є особливим порядком врегулювання вимог кредитора у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту.

Виходячи з положень ч.4 ст.559 ЦК України та засад преклюзивності визначених нею строків вимога до поручителів про виконання ними солідарного з боржником обов'язку повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії договору поруки або протягом шести місяців з моменту встановленого кредитором строку для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України свого права.

Тому, судова вимога до поручителів в січні 2017 року після спливу шести місяців з 2010 року є самостійною підставою для відмови у її задоволенні до них.

Аналогічна правова позиція Верховного суду України викладена по справі № 6-223цс16 від 14.09.2016 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, відповідно до п. п. 1.3.2 кредитного договору №ZZZ 493081 передбачена плата за управління кредитом із розрахунку 0,42% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у п. 1.1 цього Договору.

Як зазначалося вище, відповідно до умов п. 1.2 кредитного договору від 03 липня 2006 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч.5 ст. 11', ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 цього Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови щодо плати за управлінням кредитом, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст.і 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини ч.4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, вимога банку про стягнення заборгованості, яка включає в себе суму по сплаті комісії, суперечить закону.

Аналогічна правова позиція Верховного суду України викладена по справі № 6-1746цс16 від 16.11.2016 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують відповідності висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: В.Ф. Міцней

А.І. Владичан