УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Висоцької В.С., Ткачука О.С.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_4 на дії старшого державного виконавця Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріна Романа Олександровича, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із скаргою, у якій просив скасувати постанову старшого державного виконавця Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 червня 2016 року по виконавчому провадженню № 44858247.

Обґрунтовував тим, що на виконанні Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві знаходиться виконавчий лист № 755/9127/13-ц від 04 липня 2014 року, виданий Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з нього боргу на користь ПАТ «Кредитпромбанк» в сумі 6865912,24 грн. 03 червня 2016 представнику ОСОБА_4 було вручено вимогу виконавця про надання інформації про наявність чи відсутність майна та банківських рахунків, а також надання належним чином завірених копій правовстановлюючих документів на рухоме та нерухоме майно. На виконання вимоги надано п'ять днів, тобто до 08 червня 2016 року. Однак, не чекаючи виконання вимоги, виконавець, не сповіщаючи ОСОБА_4, виніс в той же день - 03 червня 2016 року постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Скаржник вважає, що оскаржувана постанова є незаконною, порушує його права, та підлягає скасуванню. Оскільки він має право вказати ті види майна, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Вартість всього майна, на яке було накладено арешт постановою від 03 червня 2016 року, значно перевищує розмір і обсяги, необхідні для виконання судового рішення.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року скаргу було задоволено. Визнано неправомірною та скасовано постанову старшого державного виконавця Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Подпоріна Романа Олександровича про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 червня 2016 року (Виконавче провадження № 44858247).

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року ухвалу районного суду скасовано, у задоволенні скарги відмовлено.

ОСОБА_4, не погоджуючись з ухвалою суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить її скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Дослідившиматеріали цивільної справи, перевіривши в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідност. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції. Належним чином перевірив підстави скарги щодо визнання неправомірними дії старшого державного виконавця Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на які посилався скаржник, доводи апеляційної скарги та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення скарги, у зв'язку із чим, скасував ухвалу місцевого суду.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 серпня 2013 року було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором від 31 січня 2008 року в сумі 6 865 912,24 грн.

На забезпечення виконання Кредитного договору від 31 січня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3.2. даного договору іпотекодержатель, має право звернути стягнення з метою погашення заборгованості за кредитним договором у разі набуття такого права згідно розділу 4 цього договору. В п. 4 договору вказується, що за рахунок майна іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентів, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання іпотекодавцем за кредитним договором.

03 червня 2016 року старшим державним виконавцем Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріним Р.О. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, виходив з того, що підстави звернення стягнення на предмет іпотеки згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. ОСОБА_4, зазначаючи про неправомірність дій державного виконавця, не надав доказів щодо укладення такого договору про задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок переданого в іпотеку майна.

Суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відсутність обґрунтованої підстави для визнання неправомірними дії державного виконавця щодо накладення арешту на майно боржника та оголошення про заборону його відчуження, як такі що не суперечать вимогам Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржник ОСОБА_4 не виконує рішення суду.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного питання, судом апеляційної інстанції не вбачається.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
В.С. Висоцька
О.С. Ткачук