У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним вище позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 12/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, які складаються з житлового приміщення під літ. «В», загальною площею 56,8 кв. м, літньої кухні під літ. «И», навісу під літ. «М».

В обґрунтування позову ОСОБА_6 вказав, що 11 квітня 1968 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_7. 13 січня 1969 року тітка матері його дружини - ОСОБА_8 вселила його у якості члена сім'ї в належне їй на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1, яке складалося із трьох кам'яних будинків, загальною площею 63,3 кв. м та надвірних споруд: літ. «З» сараю, огорожі № 1-5 та мостіння.

ОСОБА_6 стверджував, що за згодою ОСОБА_8 він за час проживання у вказаному домоволодінні за власні кошти та своєю працею побудував житлове приміщення під літ. «В», літню кухню літ. «И», та вказані побудовані ним приміщення були відокремлені в самостійну квартиру, якій було привласнено окрему поштову адресу, а саме квартира АДРЕСА_1. Із вказаного часу він разом із сім'єю постійно проживав та був зареєстрований у вказаній квартирі.

22 лютого 1986 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_7 вибула на постійне місце проживання в інше житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2, а позивач залишився проживати за адресою: АДРЕСА_1.

20 вересня 1997 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_4, яка була вселена у вказану вище квартиру як член його сім'ї. Жодних претензій або зауважень від ОСОБА_8 або інших фізичних, юридичних осіб та організацій, органів місцевого самоврядування, Одеської міської ради щодо проживання та користування вказаним житловим приміщенням на його адресу не надходило та ним не отримувалося.

У 2002 року побудована ним квартира була незаконно оформлена на ім'я інших осіб, у зв'язку з чим він був вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2011 року було встановлено, що ОСОБА_6 за час проживання у домоволодінні АДРЕСА_1, з дозволу власника цього будинку - ОСОБА_8, своєю працею та за власні кошти добудував житлове приміщення під літ. «В», літню кухню під літ. «И», та з вказаного часу постійно проживав та був зареєстрований за постійним місцем проживання у вказаних приміщеннях.

10 січня 2013 року інспекцією ДАБК в Одеській області ОСОБА_6 була видана декларація № ОД 23 про готовність об'єктів до експлуатації.

З цих підстав позивач ОСОБА_6 вважав, що він є власником побудованих ним та зданих в експлуатацію приміщень за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2014 року було залучено до участі у справі в якості процесуального правонаступника позивача ОСОБА_6 його дружину - ОСОБА_4

22 жовтня 2014 року ОСОБА_4 подала уточнену позовну заяву, в якій просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_6 на 12/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, які складаються із житлового приміщення, визначеного у технічній документації під літ. «В» загальною площею 56,8 кв. м, житловою площею 30,2 кв. м, літньої кухні під літ. «И», навісу під літ. «М».

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 вказала, що будучи спадкоємцем першої черги за законом після померлого чоловіка ОСОБА_6, вона своєчасно звернулася до п'ятої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Листом від 28 квітня 2014 року її було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину після ОСОБА_6, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на ім'я ОСОБА_6, а також з урахуванням довідки № 438762.67.14 від 23 квітня 2013 року, виданої КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, про відсутність державної реєстрації на частку домоволодіння.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_6 на 12/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, які складаються з житлового приміщення під літ. «В», загальною площею 56,8 кв. м, літньої кухні під літ. «И», навісу під літ. «М».

У травні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2016 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2015 року закрито.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 не погоджується з ухвалою апеляційного суду та просить її скасувати.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року №12, при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Судом встановлено, що згідно висновку КП «ОМБТІ та РОН» квартира АДРЕСА_1, яка фактично належала ОСОБА_6, складається із житлового приміщення літ. «В» та літньої кухні літера «И», і ставить 12/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2011 року визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на домоволодіння НОМЕР_1, що видане 11 вересня 2001 року на ім'я ОСОБА_9 на 33/100 частки домоволодіння, в частині права власності на спірну частку домоволодіння, яка складається із житлового приміщення, визначеного у технічній документації під літ. «В» та літньої кухні, визначеної у технічній документації під літ. «И»; визнано недійсним договір дарування вказаних приміщень ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_5

Крім того, вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, яке набрало законної сили, було визнано, що саме ОСОБА_6 за час проживання у домоволодінні АДРЕСА_1, з дозволу і згоди власника цього будинку ОСОБА_8, своєю працею та за власні кошти добудував житлове приміщення під літерою «В», літню кухню під літерою «И», та з вказаного часу постійно проживав та був зареєстрований за постійним місцем проживання у вказаних приміщеннях.

Також згідно договору дарування, яким ОСОБА_9 подарувала 33/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_5, а також згідно не скасованої частини рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2010 року, ОСОБА_5 не належав і не належить на праві приватної власності навіс під літерою «М».

Постановляючи ухвалу про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5, апеляційний суд, керуючись ст. 292 ЦПК України, правильно виходив із того, що ОСОБА_5 не є власником 12/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, які складаються з житлового приміщення під літерою «В», загальною площею 56,8 кв. м., літньої кухні під літерою «И», навісу під літерою «М», а тому рішенням суду першої інстанції жодним чином не вирішувалось питання про його права та обов'язки.

Доводи касаційної скарги про те, що суд повинен був залучити ОСОБА_5 співвідповідачем по даній справі, оскільки він є співвласником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко