Справа №639/1723/17
Провадження №2/639/1189/17
РІШЕННЯ

(Заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Труханович В.В.,

за участю секретаря - Кричевської В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ :

До Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом звернулась ОСОБА_1 та просить ухвалити рішення, на підставі якого визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1.

З 08 грудня 1999 року в квартиру, в якості члена сім*ї, вселився та був зареєстрований відповідач ОСОБА_2, як чоловік.

З травня 2014 року відповідач у спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує. Відповідач в добровільному порядку відмовляється знятися з реєстраційного обліку, тому ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлялася, надала заяву з проханням справу розглянути у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся, про причину неявки суд не повідомив. На підставі вимог ст. ст. 224-226 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

За приписами статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, у судовому засіданні було встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1999 року реєстраційний НОМЕР_1 квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6. (а.с. 9)

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 13.08.2016 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 успадкували після смерті батьків ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, ? частину вищезазначеної квартири. ( а.с. 11,12)

Договором про визначення часток у спільній сумісній власності на нерухоме майно від 09.02.2017 року було визначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5, які є співвласниками у спільній сумісній власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 уклали цей договір, відповідно до якого сторони домовилися про поділ ? частини квартири за вищевказаною адресою, що є їхньою спільною сумісною власністю, і вважають, що їхні частки у праві спільної власності на це майно є рівними, тобто по ? частині у кожного. У в'язку з поділом вказаної ? частини квартири між ними, співвласниками спільної сумісної власності, який відбувається за їх бажанням, право спільної сумісної власності на цю ? частину квартири припиняється, а замість цього вони набувають право спільної часткової власності на вказане нерухоме майно. ( а.с. 10)

23.02.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1. (а.с. 13-14)

Згідно довідки з місця проживання про склад сім*ї та прописку від 21.03.2017 року за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_2 - чоловік, ОСОБА_8 - донька. (а.с. 15)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. ( а.с. 16)

12 серпня 2016 року ОСОБА_1 уклала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_1. (а.с. 18)

Позивач зазначає, що реєстрація її колишнього чоловіка в належній їй на праві власності квартирі перешкоджає їй у повній мірі розпоряджатися своєю власністю.

Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разу відсутності члена сім*ї без поважним причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що відповідач у справі у спірній квартирі не мешкає з травня 2014 року.

В силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статті 58 та 59 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими.

Але, в супереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не надала суду доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, як то передбачено ч.2 ст. 405 ЦК України, на підставі якої особа втрачає право на користування житлом.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то в цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням (визнання особи такою, що втратила право користування житлом або виселення); 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Оскільки у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання особи таким, що втратив право користування житлом відмовлено, правові підстави для зняття його з реєстраційного обліку відсутні.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати на користь позивача не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 63, 208, 209, 212-215 ЦПК, ст.ст. 11, 317, 319,321, 328, 334, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Труханович