АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, Національного антикорупційного бюро України, ОСОБА_3 про визнання права власності, зобов'язання повернути грошові кошти.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Генеральної прокуратури України (надалі - ГПУ), Національного антикорупційного бюро України (надалі - НАБУ), ОСОБА_3 та просив визнати за ним право власності на грошові кошти, вилучені 15 червня 2016 року в ході обшуку індивідуальних банківських сейфів ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» за адресою м. Київ, вул. Велика Васильківська, 65, в сумі 250 000 дол. США та 180 000 євро, а також витребувати зазначені грошові кошти з незаконного володіння НАБУ та повернути їх власнику.

Зазначав, що є власником вказаних грошових коштів, які були отримані ним 02 березня 2016 року від відчуження належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 й отримані від відчуження квартири грошові кошти, в сумі 16 265 600 грн., були переведені в іноземну валюту : євро та долари США й поміщені ним в індивідуальні сейфи № 14 та № 15 Київського відділення № 2 ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 65, однак 15 червня 2016 року в ході проведення обшуку індивідуальних сейфів були вилучено грошові кошти, у сумі 180 000 євро та 250 000 дол. США.

24 червня 2016 року слідчим суддею Солом'янського районного суду м. Києва на зазначені грошові кошти було накладено арешт.

Посилаючись на те, що вилучені кошти безпідставно перебувають у володінні НАБУ, а дії ГПУ щодо звернення до суду із клопотанням про накладення арешту є нічим іншим як оспорюванням його права власності.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити по справі нове рішення, яким позов задовольнити.

В судове засідання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з'явилися, про день і час судового розгляду справи повідомлені належно (а.с.180,181).

24 травня 2017року на адресу суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 поступила заява про відкладення справи розглядом у зв'язку з його зайнятістю в іншій справі. Між тим, доказів, які б свідчили про поважність причин неявки представника ОСОБА_2 в судове засідання до заяви не долучено. Окрім цього, колегія суддів враховує і те, що ОСОБА_2 уповноважив представляти його інтереси в судовому порядку, окрім ОСОБА_4, ще й ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_6, а тому, у випадку необхідності, позивач не позбавлений був можливості забезпечити явку іншого представника в судове засідання (а.с.13, 133,183).

За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши представників ГПУ, НАБУ, які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, НАБ України здійснюється досудове розслідування, а Спеціалізованою антикорупційною прокуратурою Генеральної прокуратури України - процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000002 від 04 грудня 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 205 КК України, в якому відповідач - ОСОБА_3 підозрюється у заволодінні грошовими коштами на загальну суму 737 млн. грн.

Встановлено, що 15 червня 2016 року детективами НАБ України на підставі ухвали слідчого судді Солом'янського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року проведено обшук індивідуальних сейфів №14 та №15, які знаходяться в приміщенні Київського відділення №2 ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», внаслідок чого з сейфу №14 було вилучено грошові кошти у сумі 180 000 євро, а з сейфу №15 - 250 000 доларів США.

За результатами проведеного обшуку складено протокол, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.5-8).

Зі справи убачається, що 17 червня 2016 року спеціалізована антикорупційна прокуратура ГПУ звернулася до слідчого судді Солом'янського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на виявлені кошти.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді від 24 червня 2016 року клопотання прокурора задоволено й накладено арешт на майно, а саме грошові кошти у сумі 180 000 євро та 250 000 дол. США, які були вилучені з індивідуальних сейфів в ході проведення обшуку (а.с.9-12).

Відповідно до матеріалів справи, постановою детектива НАБУ від 16 червня 2016 року грошові кошти, в сумі 250 000 дол. США та 180 000 євро, під час обшуку в приміщенні ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», вилучені з індивідуальних банківських сейфів № 14 та № 15, були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000002 (а.с.126-128).

Встановлено, що 02 березня 2016 між позивачем та ТОВ з іноземними інвестиціями «Віннер груп України» був укладений договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею - 248,2 кв.м. та житловою площею - 111,6 кв. м. (а.с.21-24).

Відповідно до п. 2.1., 1.2 договору продаж квартири вчинено за 16 265 600 грн. та визначено порядок оплати майна - шляхом перерахування грошових коштів на рахунок, відкритий на ім'я позивача в ПАТ «ПУМБ».

Встановлено, що 09 червня 2015 року між позивачем та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» був укладений договір № 166/20 на користування індивідуальним сейфом, згідно умов якого банк надав клієнту в користування на визначений строк (з 09.06.2015 р. по 12.06.2015 р. включно) за плату індивідуальний сейф № 14 (а.с.77-81). В цей же день між тими ж сторонами був укладений договір № 167/20 на аналогічних умовах про надання у користування позивачеві індивідуального сейфу № 15 (а.с.82-85).

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не було надано достатніх доказів, які б свідчили про наявність у останнього права, з метою захисту якого він звернувся до суду.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й належно мотивованими.

Твердження апеляційної скарги про те, що вилучені у сейфах банку грошові кошти належать саме ОСОБА_2 ретельно перевірялися судом першої інстанції під час розгляду справи, вони отримали належну оцінку у рішенні й обґрунтовано визнані безпідставними.

Відповідно до положень ст. 292 ЦК України, власник може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивачем не доведено наявності у нього права, з метою захисту якого він звернувся.

Обґрунтованими колегія суддів визнає й висновки районного суду про відсутність правових підстав до задоволення вимог про витребування грошових коштів з володіння НАБУ на користь ОСОБА_2, остільки у відповідності до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Матеріалами справи не доведено право власності позивача на заявлене майно, в той час як грошові кошти, в сумі 250 000 дол. США та 180 000 євро, були вилучені в приміщенні ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» з індивідуальних банківських сейфів № 14 та № 15 під час обшуку в процесі досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000002 та визнані речовими доказами (а.с.120-122).

До справи не долучено безспірних доказів на підтвердження того, що арештовані грошові кошти, в сумі 180 000 євро та 250 000 дол. США, є власністю ОСОБА_2

Наданий позивачем договір купівлі-продажу квартири не може слугувати доказом поміщення у сейф коштів, отриманих від продажу нерухомого майна, остільки реалізовано його за національну валюту України, а доказів їх конвертації в іноземну валюту до справи не долучено.

Не долучено й доказів того, що грошові кошти знято з рахунку, відкритого на виконання умов договору купівлі-продажу квартири.

Твердження апеляційної скарги про те, що договори використання індивідуальних банківських сейфів укладені з ОСОБА_2, а тому й виявлені у них кошти належать позивачу, - безпідставні.

Як убачається з матеріалів справи, договори № 166/20 та 167/20 на користування індивідуальними сейфами № 14 та № 15 між позивачем та Київським відділенням № 2 ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень»укладено 09 червня 2015 року (а.с.71-79), в той час як згідно даних Єдиного реєстру довіреностей, відповідач ОСОБА_3 як довірена особа орендаря, мав право представляти його інтереси з усіх питань, пов'язаних з розпорядженням та користуванням сейфами (а.с.69).

Отже, до індивідуальних сейфів № 14 та № 15, наданих банком в користування позивача, право доступу мав ОСОБА_3, а тому факт укладення договорів ОСОБА_2 не може бути належним підтвердженням того, що грошові кошти, які зберігалися в них, є особистими грошовими коштами саме сторони договорів.

Окрім цього, колегія суддів враховує й наявність у справі доказів оскарження ОСОБА_2 в порядку кримінального судочинства ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_3, що зберігалося в індивідуальних сейфах ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень»(а.с.41-47).

Так, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року визнано недоведеним твердження ОСОБА_2 про те, що грошові кошти, які знаходилися в індивідуальних сейфах № 14 та № 15 отримані ним від продажу квартири за 16 265 000 грн., остільки в ході проведення обшуку індивідуальних сейфів було вилучено Євро та долари США, а не гривні та документів, які б підтверджували конвертування грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 від продажу квартири, у валюту, до справи не долучено.

Не надано таких доказів і під час розгляду справи за позовом про визнання права власності.

Перевіряючи законність постановленої по справі ухвали, колегія суддів враховує й долучені до справи докази оскарження ухвали судді Солом'янського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року представником ОСОБА_7 - матері позивача та колишньої дружини ОСОБА_3 з посиланням на те, що вилучені кошти є саме її власністю та були передані в безоплатне користування ОСОБА_2 на підставі договору.

Між тим, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року апеляційну скаргу відхилено за недоведеністю належності грошових коштів, вилучених в порядку кримінального провадження з індивідуальних сейфів, ОСОБА_7 (а.с.141-144).

Твердження апеляційної скарги про порушення процесуальних прав позивача колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу, остільки ОСОБА_2, звернувшись у суд з вимогами, користувався передбаченими положеннями ЦПК України правами на власний розсуд, уповноважив представляти його інтереси представникам, які, як убачається з матеріалів справи під час судового провадження, вели активний захист інтересів позивача, а додаткові договори до договорів № 166/20 та № 16720, у витребуванні яких було заявлено клопотання, долучено представником сторони під час апеляційного провадження (а.с.185,186).

Посилання апеляційної скарги на те, що позивач на час вилучення коштів продовжував користуватися індивідуальними сейфами банку згідно додатково укладених договорів, по даній справі правового значення не має й на суть прийнятого рішення не впливає.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно частини 1 статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/46795/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5882/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Гладун Х.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.