Провадження № 2/522/4518/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного морського університету про визнання наказу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом про визнання недійсним наказу Одеського національного морського університету від 01.08.2011 3339 вк/о у частині призначення його на посаду на умовах строкового договору.

17 серпня 2016 року позивач уточнив свою позовну заяву, виклавши позовні вимоги іншим чином .а саме просив визнати контракт №82 від 10.07.2001, укладений між Одеським державним морським університетом (правонаступником якого э Одеський національний морський університет) та ОСОБА_1, таким, що укладений на невизначений строк, а також про визнати недійсним наказ Одеського національного морського університету від 01.08.2011 3339 вк/о у частині призначення його на посаду на умовах строкового договору.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що з ним було укладено трудовий договір в формі контракту, який неодноразово продовжувався, а тому на підставі частини 1ст.39-1 КЗпПУ, у разі спливу терміну дії строкового трудового договору, якщо тудові стосунки фактично тривають і жодна зі сторін не вимагає їх припинення, чинність цього договору вважається подовженою на невизначений строк. Також позивач вказує, що про бажання відповідача припинити трудовий договір у зв'язку зі спливом терміну його дії він дізнався не під час укладення такого договору, а лише згодом, на підставі листа т.в.о. Ректора Одеського національного морського університету від 15.07.2016 №к/1012.

Також позивач звернув увагу суду на постанову Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 6 листопада 1992 року №9 (пункт 9), де йдеться, що укладення трудового договору на певний строк при відсутності умов, визначених в частині 2 ст.23 КЗпП, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Відтак, позивач вважає свій контракт №82 від 10.07.2001 чинним на момент розгляду спору, і таким, що набув характеру безстрокового трудового договору.

Представник позивача брав участь у справі і позов просив задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю також брав участь у справі і просив у задоволені позову відмовити, посилаючись на наявність між сторонами справи двох різних трудових договорів, один з яких спірний контракт №82 від 10.07.2001 вже закінчився, результатом чого стало звільнення позивача, яке не оскаржувалося, і укладання між тими ж сторонами іншого трудового договору строкового, який не продовжувався, але досі триває, і який позивач не оскаржував, і не оскаржує.

Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи у вигляді документів з особової справи позивача, заперечення відповідача, судом встановлено наступні обставини справи.

Відповідач працює в ОНМУ з 1 вересня 2001 року. Трудові стосунки між сторонами були оформлені спірним контрактом від 10 липня 2001 №82, дію якого відповідно до п.7.1 встановлено з 1 вересня 2001р. по 1 вересня 2006 року. Укладання такого контракту, а також терміни його дії, позивач не оскаржував.

Наказом від 05.07.2002 №109 позивача було переведено з посади професора кафедри Інженерні конструкції і водні дослідження на посаду професора іншої кафедри, а саме кафедри Інформаційні технології, в межах того ж терміну роботи, а конкретно з 01.09.2002 по 30.06.2006. Підставою для видання такого наказу став рапорт позивача. До контракту були внесені відповідні зміни у вигляді додаткового узгодження, підписані сторонами 02.09.2002.

В межах дії того ж самого контракту, наказом 187 від 10.10.2003, та додатковим узгодженням до контракту, підписаним сторонами 09.10.2003.позивача було переведено на кафедру Теорія та проектування корабля.

Оскільки строк контракту закінчувався, позивач у своїй заяві від 18.04.2006 просив продовжити з ним трудові стосунки на умовах контракту з 1 липня 2006 по 31.08.2006. Продовження трудових стосунків між сторонами було оформлене наказом №53 вк.пвс від 26.04.2006, а також додатковою угодою до контракту, підписаною сторонами 21 квітня 2006.

Далі, позивач своєю заявою від 23.05.2006 просив допустити його до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади професора кафедри Теорія і проектування корабля Одеського національного морського університету. Пройшовши конкурс, позивач 5 липня 2006 року позивач подав заяву, якою просив продовжити з ним трудові стосунки з 1 вересня 2006 року по 31 серпня 2011 року.

Відповідно до наказу № 92 вк.пвс від 19 липня 2006 року позивача призначено на посаду професора кафедри Теорія і проектування корабля. Таке призначення на посаду професора з 01.09.2006 по 31.08.2011, відповідно до наказу, стало продовженням з ним того ж самого контракту. Таким чином, звільнення позивача 31.08.2006 не відбувалося і сторонами не заперечується.

Позивача було звільнено 31.08.2011 у зв'язку з закінченням терміну роботи на посаді, відповідно до наказу ректора №305 вк/о від 08.07.2011, який позивачем не оскаржувався. В особовій справі позивача міститься його особовий підпис про отримання у день звільнення трудової книжки, з датою отримання. Таким чином, про звільнення у зв'язку з закінченням трудового договору позивачу стало відомо 31.08.2011.

Відповідно до наказу №339 вк/о від 01.08.2011 позивача було прийнято на роботу на посаду професора кафедри Теорія і проектування корабляна умовах іншого строкового трудового договору з 01.09.2011 по 31.08.2016. Наказ був виданий на підставі заяви позивача від 01.07.2011, у якій він власноруч зазначив строки трудового договору, якою він просив прийняти його на посаду професора вказаної кафедри за результатами конкурсу.

За деякий час до закінчення трудового договору у позивача залишилася невикористана відпустка, яку він виявив бажання використати на підставі ст.3 ЗУ Про відпустки. На підставі графіку відпусток працівників кафедри з особистим підписом позивача був виданий наказ про щорічну відпустку №52 вк/вп від 03.03.2016, відповідно до якого всім працівникам кафедри, у тому числі й позивачу, надавалася щорічна відпустка.

Загальна тривалість наданої позивачу відпустки становила 56 календарних днів.

У зв'язку з виробничою необхідністю ,а саме керівництвом навчальною практикою студентів, 27 червня 2016 року позивач просив перенести частину наданої щорічної відпустки, тривалістю 22 календарних дні, з 01.07.2016 по 22.07.2016 на інший період, а саме на термін з 01.09.2016 по 22.09.2016. Частину відпустки,за бажанням позивача, було перенесено, відповідно до наказу №136 вк/вп від 01.07.2016.

Знаходячись у щорічній відпустці, позивач заявою від 12.09.2016 просив надати йому відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на термін з 20.09.2016 по 25.05.2019, яка була оформлена відповідним наказом.

Таким чином, на момент розгляду справи в суді вказаний трудовий договір, укладений між сторонами з 01.09.2011 по 31.08.2016 досі триває, позивача не звільнено через його перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

В огляду на вказані обставини справи суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позову через наступне.

Відповідно до ст.23 КЗпПУ трудовий договір може бути таким, що укладений на певний строк, встановлений за згодою сторін. Частиною 2 ст.23 також визначено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові стосунки не можуть бути встановлені на невизначений термін з врахуванням характеру наступної роботи, умов її виконання, або інтересів працівника і в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до частини 3 ст.21 КЗпПУ, особливою формою трудового договору є контракт, у якому строк його дії, права та обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна) умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового, можуть встановлюватися за згодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законодавством.

Законодавством, чинним на момент укладання спірного контракту №82 від 10.07.2001 було встановлено, що з науково-педагогічним працівником вищого навчального закладу (може укладатися як строковий, так і безстроковий трудовий договір.

В окремості, частиною 3 статті 54 Закону України Про освіту у редакції від 11.07.2001, що діяла на момент укладання контракту з позивачем встановлювала, що науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. Відповідно до п.10 Наказу Міністерства освіти і науки України №744 від 24.12.2002, при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Разом з тим, власноручне написання на заяві позивачем строків трудового договору з 1 вересня 2011 року по 31 серпня 2016 року прямо вказує на його зацікавленість працювати саме на умовах строкового трудового договору, що узгоджується з вимогами ст.23 КЗпПУ, які вказують, що строковий трудовий договір може укладатися в інтересах працівника.

Суть спору полягає у визнанні контракту №82 таким, таким, який не є строковим. У позовній заяві позивач вказав, що він не знав про строковий характер трудового договору, укладеного з ним з 01.09.2011. Але заява про прийняття на роботу свідчить про особисту обізнаність щодо строкового характеру договору. Також його бажання взяти участь у черговому конкурсі на заміщення вакантної посади професора кафедри Теорія і проектування корабля, яку він висловив у заяві від 10.05.2016, свідчить про розуміння позивачем строкового характеру контракту №82.

Відтак, обізнаність позивача щодо строкового характеру трудового договору спростовує твердження про те, що він дізнався про таку обставину лише після отримання листа т.в.о. ректора № к/1012 від 15.07.2016.

Відповідно до ст.233 КЗпПУ, працівник має право звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду у тримісячний термін з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Матеріали справи прямо вказують на те, що позивач мав дізнатися про строковий характер контракту №82 під час його укладання, а також 31.08.2011, коли його було звільнено і він отримав трудову книжку. З огляду на цю обставину позивач пропустив строки позовної давності для визнання контракту №82 безстроковим, оскільки на момент подання позовної заяви з цього предмету, починаючи навіть з 31.08.2011 минуло більше, ніж три місяці.

З врахуванням вищевикладеного, прийняття ж позивача на роботу на умовах іншого строкового трудового договору тобто на підставі наказу від 01.08.2011 №339 вк/о також узгоджується з законодавством, оскільки у заяві позивача від 01.07.2011, яка стала підставою для видання наказу, він особисто визначив строки трудового договору, який, з врахуванням частини 2 ст.23 КЗпПУ укладається у випадках, коли трудові стосунки не можуть бути встановлені на невизначений термін з врахуванням характеру наступної роботи, умов її виконання, або інтересів працівника і в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Якщо попередній трудовий договір, а саме контракт №82 позивачем своєчасно не оскаржено, і немає підстав для визнання його безстроковим трудовим договором, то ці обставини не можуть стати причиною вважати новий трудовий договір, оформлений наказом від 01.08.2011 №339 вк/о фактичним продовженням спірного контракту №82.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеського національного морського університету про визнання наказу недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: 30.05.2017