АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про звернення стягнення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа-публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», про визнання недійсними кредитного договору, договору застави, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі ПАТ «А-Банк»), ОСОБА_2 про звернення стягнення, мотивуючи тим, що 17 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №zpe0ae00000380, відповідно до умов якого банк зобовязувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 17 травня 2007 року по 16 травня 2012 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 27.456 доларів США 73 центи.

Вказували, що з метою забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором, 24 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір застави рухомого майна №б/н, згідно якого в заставу надано автомобіль: AUDI, модель: A8, рік випуску 2000, тип ТЗ: Легковий сєдан, №кузова/шасі: WAUZZZ4DZYN009710, реєстраційний номер AP9933AT, що належить їй на праві власності.

Зазначали, що з тією ж метою 20 жовтня 2010 року між ними та відповідачем ПАТ «А-Банк» було укладено договір поруки №167.

Посилаючись на те, що банк умови договору виконав у повному обсязі, а відповідач ОСОБА_2 допустила порушення умов договору шляхом його неналежного виконання, у звязку з чим станом на 21 січня 2013 року допустила заборгованість у загальному розмірі 46.827 доларів США 65 центів, що еквівалентно 374.293 грн.41 коп., яка складається з 19.660 доларів США 56 центів - заборгованості за кредитом; 12.766 доларів США 76 центів - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1.265 доларів США 08 центів заборгованості по комісії за користування кредитом; 13.135 доларів США 25 центів - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а тому просили суд ухвалити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за договором №zpe0ae00000380 від 17 травня 2007 року в розмірі 46.827 доларів США 65 центів, витребувати та передати в заклад (володіння) шляхом опису предмет застави - автомобіль: Audi, модель: A8, рік випуску 2000, тип ТЗ: Легковий сєдан, №кузова/шасі: WAUZZZ4DZYN009710, реєстраційний номер AP9933AT, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля Audi, модель: A8, рік випуску 2000, тип ТЗ: Легковий сєдан, №кузова/шасі: WAUZZZ4DZYN009710, реєстраційний номер AP9933AT, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2; звернути стягнення на предмет застави - автомобіль Audi, модель: A8, рік випуску 2000, тип ТЗ: Легковий сєдан, №кузова/шасі: WAUZZZ4DZYN009710, реєстраційний номер AP9933AT, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію т/з замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реєстрації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнути на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" з ПАТ «А-Банк», ОСОБА_2 солідарно 10.000 грн., з ОСОБА_2 стягнути витрати на юридичну допомогу у розмірі 3.200 грн. та судові витрати.

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним неодноразово уточненим позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору, договору застави, стягнення матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи його тим, що при укладанні 17 травня 2007 року кредитного договору №zpe0ae00000380 банк допустив значні порушення Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначала, що декларуючи відсотки за користування кредитом та інші види платежів за користування кредитом, визначив умови кредитного договору в нечіткий спосіб, а задекларовані відсотки за користування кредитом не відповідають сумі виставлених необхідних щомісячних платежів.

Посилаючись на те, що банк своїми діями систематично порушував умови кредитного договору та чинного законодавства України, просила суд ухвалити рішення, яким визнати кредитний договір №zpe0ae00000380 від 17 травня 2007 року недійсним, як такий, що порушує права споживача та не відповідає чинному законодавству; визнати договір застави рухомого майна №zpe0ae00000380 від 17 травня 2007 року недійсним, як такий, що порушує права споживача; стягнути у рахунок відшкодування завданої їй матеріальної і моральної шкоди 500.000 грн.; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» витрати на проведення експертизи у розмірі 3.500 грн.; заборонити ПАТ КБ «ПриватБанк» списувати кошти з рахунку 9100, МФО 305299, , відкритого на її ім'я.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 залишені без задоволення. Провадження по справі в частині позовних вимог до ПАТ «А-Банк» закрите. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні їхніх позовних вимог та ухвалення нового рішення в цій частині, яким їхні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, зазначаючи, що суд в цій частині ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 ст.303 ЦПК визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приват-Банк» до відповідачки ОСОБА_2 не відповідає.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 17 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №zpe0ae00000380, відповідно до умов якого банк зобовязувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 17 травня 2007 року по 16 травня 2012 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 27.456 доларів США 73 центи.

Пунктом 7.4 договору сторонами визначено, що при порушені позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1,2.2.4,2.3.3 цього договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,09% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (т.1 а.с.11-13).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України).

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за кредитним договором, 24 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір застави рухомого майна №б/н, згідно якого в заставу надано автомобіль: AUDI, модель: A8, рік випуску 2000, тип ТЗ: Легковий сєдан, №кузова/шасі: WAUZZZ4DZYN009710, реєстраційний номер AP9933AT, що належить їй на праві власності (т.1 а.с.14-16).

З тією ж самою метою між банком та відповідачем ПАТ «А-Банк» було укладено договір поруки №167 від 20 жовтня 2010 року (т.1 а.с.8).

Банк умови договору виконав, надавши позичальнику обумовлені грошові кошти.

Позичальник ОСОБА_2 допустила порушення умов договору, у звязку з чим (згідно наданого банком розрахунком) станом на 21 січня 2013 року допустила заборгованість у загальному розмірі 46.827 доларів США 65 центів, що еквівалентно 374.293 грн.41 коп., яка складається з 19.660 доларів США 56 центів - заборгованості за кредитом; 12.766 доларів США 76 центів - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1.265 доларів США 08 центів заборгованості по комісії за користування кредитом; 13. 135 доларів США 25 центів - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Залишаючи позовні вимоги банку до ОСОБА_2 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні встановлено, з висновків судово-економічної експертизи №64е/15 від 17 листопада 2015 року та додаткової судово-економічної експертизи №02/03/2016 від 28 липня 2016 року вбачається, що банком було допущено ряд порушень договору та чинного законодавства, що призвело до збільшення сум нарахувань та несправедливі умови кредитного договору для споживача, а отже вважав вимоги необґрунтованими.

Однак, погодитися з такими висновками суду в частині позовних вимог банку до ОСОБА_2 у повній мірі неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині позовних вимог банку до ОСОБА_2 та ухвалення нового рішення в цій частині.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом (ст.ст.610,612 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Предметом доказування у даному спорі є сума заборгованості за спірним кредитним договором.

Під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт).

Звертаючись до суду з даними вимогами позивачем було надано копію кредитного договору, копію договору застави та розрахунок заборгованості.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обовязок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

З метою належного зясування обставин по даній справі було проведено дві судово-економічних експертизи за якими надано відповідні висновки (т.2 а.с.17-44,90-139).

Згідно ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає за необхідне взяти до уваги саме висновок додаткової судово-економічної експертизи №02/03/2016 від 28 липня 2016 року, виконаної судовим експертом ОСОБА_3 на підставі ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року про призначення повторної судово-економічної експертизи за клопотанням представника ПАТ КБ «ПриватБанк», з якого вбачається, що в результаті проведеного дослідження не надається за можливе документально підтвердити суму заборгованості за позовом станом на 21 січня 2013 року, що за наданими розрахунками складає 46.827 доларів США 654 центів, з причин детально викладених в дослідницькій частині висновку.

З наданих на дослідження документів з обліку заборгованості позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором №zpe0ae00000380 від 17 травня 2007 року, заборгованість позичальника станом на 21 січня 2013 року складає в загальному розмірі 13.507 доларів США 92 центи, що еквівалентно 78.968 грн.80 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9.761 долар США 47 центів, що еквівалентно 78.023 грн.43 коп., заборгованості по відсоткам у розмірі 3.746 доларів США 45 центів, що еквівалентно 29.945 грн.37 коп. (т.2 а.с.90-140).

У звязку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що позивач частково довів належними та допустимим доказами свої позовні вимоги в частині заборгованості за кредитним договором саме у розмірі встановленому експертним дослідженням.

Колегія суддів наголошує на тому, що спірний кредитний договір та як наслідок договір застави було укладено за волевиявленням ОСОБА_2, про що свідчить її підпис на кожній сторінці спірного кредитного договору та договору застави рухомого майна, оскільки це не було спростовано відповідачем.

За змістом частини першої статті 572 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч.1,2 ст.590 ЦК звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушення зобовязань, які виникають з договорів, тягне за собою правові наслідки, передбачені ст.611 ЦК або такий різновид цивільно-правових санкцій, які передбачені, зокрема Законом України «Про заставу».

Частиною 1,6 ст.20 цього Закону також передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п'ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду.

Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Положеннями ст.ст.26,30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, в тому числі продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем або на публічних торгах.

Відповідно до вимог ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст.26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

При задоволенні позову про звернення стягнення суд має зазначити в рішенні зокрема, загальний розмір вимог кредитора та всі його складові, що підлягають сплаті заставодержателю з вартості предмета застави.

На підставі викладеного, рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2016 року не оскаржується, а тому колегією суддів не переглядається.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 7.673 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №zpe0ae00000380 від 17 травня 2007 року станом на 21 січня 2013 року в загальному розмірі 13.507 доларів США 92 центи, що еквівалентно 78.968 грн.80 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9.761 долар США 47 центів, що еквівалентно 78.023 грн. 43 коп., заборгованості по відсоткам у розмірі 3.746 доларів США 45 центів, що еквівалентно 29.945 грн. 37 коп. звернути стягнення на предмет застави - автомобіль Audi, модель: A8, рік випуску 2000, тип ТЗ: Легковий сєдан, №кузова/шасі: WAUZZZ4DZYN009710, реєстраційний номер AP9933AT, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2, шляхом продажу вказаного автомобіля публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату Свідоцтва про реєстрацію т/з замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реєстрації, а також наданням публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

В задоволенні решти позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 відмовити.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в розмірі 7.673 грн.40 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_4