Номер провадження: 22-ц/785/2115/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Дрішлюка А.І.,Гірняк Л.А.,

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

24.11.2010 року ПАТ «Марфін Банк» звернулось до суду із зазначеним позовом який у подальшому неодноразово був уточнений, до ОСОБА_2, ОСОБА_4, МПП «Хаджибей», пло якому просило стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором № 00002F152 від 24.06.2008 року, яка станом на 27.04.2015 року становить 678351,31 дол. США та 16800405,85 грн., з яких: 384 444,46 дол. США заборгованість за кредитом; 293906,85 дол. США заборгованість за нарахованими відсотками; 9821611,25 грн. заборгованість за пенею по несплаті кредиту; 6813005,72 грн. заборгованість за пенею по несплаті відсотків; 165788,88 грн. заборгованість по штрафу.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що між позивачем, який є правонаступником ВАТ «Морський транспортний банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір та додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 442848,07 дол. США терміном по 23.06.2023 року включно, на наступні цілі: споживчі потреби у сумі 400 000 дол. США, а також у сумі 42 848,07 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбаченому п.п.2.1.3, 2.2.7. кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,10 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з урахуванням умов п. 3.1. кредитного договору.

В якості забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником по всіх прав та зобовязаннях якого виступає ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки №00012С152 від 24.06.2008 року.

Також, в забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між позивачем та МПП «Хаджибей» був укладений договір поруки №00017С152 від 08.07.2009 року.

Позивач повністю виконав взяті на себе кредитним договором зобовязання, але позичальник систематично порушував свої зобовязання за кредитним договором по поверненню кредиту та сплаті нарахованих відсотків за користування кредитом, з порушенням строків встановлених кредитним договором.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24.11.2011 року позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк» до МПП «Хаджибей» залишенні без розгляду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.04.2016 року позов задоволений, стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором № 00002F152 від 24.06.2008 року станом на 27.04.2015 року в сумі 678351,31 дол. США та 16800405,85 грн., з яких: 384 444,46 дол. США заборгованість за кредитом; 293906,85 дол. США заборгованість за нарахованими відсотками; 9821611,25 грн. заборгованість за пенею по несплаті кредиту; 6813005,72 грн. заборгованість за пенею по несплаті відсотків; 165788,88 грн. заборгованість по штрафу; стягнуто з ОСОБА_2 та з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Марфін Банк» з кожного по 850 грн. судового зюбору та з кожного по 60 грн. витрат на ІТЗ.

ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, яка була відхилена ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.10.2016 року та рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.04.2016 року залишено без змін.

Не погоджуючись з вказаним рішенням районного суду, 04.11.2016 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам, у повній мірі, не відповідає.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що:

24.06.2008 року було укладено кредитний договір № 00002F152 між позивачем ПАТ «МАРФІН БАНК», який є правонаступником відкритого акціонерного товариства МОРСЬКИЙ ОСОБА_5, та ОСОБА_2 та додаткову угоду №1 від 08.07.2009р. до кредитного договору, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 442848,07 дол. США (чотириста сорок дві тисячі вісімсот сорок вісім доларів США 07 центів) терміном по 23.06.2023р. включно, на наступні цілі: споживчі потреби у сумі 400 000, 00 (чотириста тисяч доларів США 00 центів), а також у сумі 42 848,07 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбаченому п.п.2.1.3, 2.2.7. кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,10% (Дванадцять цілих та одна десята відсотків) річних за фактичний період користування ОСОБА_6 на суму залишку заборгованості за кредитом, з урахуванням умов п. 3.1. кредитного договору.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору видача коштів за кредитом відбувалася на підставі письмових повідомлень (заявок), отриманих від позичальника, що є невідємними частинами кредитного договору.

На виконання зазначеного пункту відповідач 1 (позичальник ОСОБА_2В.) надав банку заяву про видачу готівки №1 від 24.06.2008 року на суму 197319,00 доларів США, заяву про видачу готівки №15 від 24.06.2008 року на суму 40428,00 доларів США, заяву про видачу готівки №100 від 26.06.2008 року на суму 162253,00 доларів США, що разом складає загальну суму в 400 000,00 доларів США (т. 1а. с. 42-44).

Відповідно до п. 3.9 кредитного договору позичальник несе валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором.

На момент видачі кредиту в доларах США ОСОБА_5 мав Ліцензію на право здійснення банківських операцій в іноземній валюті № 66 від 08.05.2003р., Дозвіл № 66-2 від 15.09.2003 року, Додаток до Дозволу № 66-2 15.09.2003 року, видані Національним банком України. Після внесення змін в Закон України «Про банки та банківську діяльність», відповідно до вимог чинного законодавства банком була отримана Генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій від 13.10.2011року та додаток до Генеральної ліцензії від 13.10.2011року.

В якості забезпечення виконання зобовязання за Кредитним договором між Відкритим акціонерним товариством „МОРСЬКИЙ ОСОБА_5, правонаступником по всіх прав та зобовязаннях якого виступає ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «МАРФІН БАНК» та ОСОБА_4 було укладено Договір поруки №00012С152 від 24 червня 2008 року. В подальшому у звязку з укладенням 08.07.2009року між банком та позичальником додаткової угоди № 1 до кредитного договору з додатковим графіком погашення кредиту і зміною умов та розміру повернення кредиту і сплати відсотків за користування кредитом) між Банком та поручителем 08.07.2009 року було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки , відповідно до якої поручитель надала згоду виступати поручителем позичальника за зміненими умовами повернення кредиту і сплати відсотків щодо строків та розміру платежів ( т. 1 а. с. 37-38).

Відповідно до п. 1.1 Договору поруки поручитель зобов'язалася перед Позивачем відповідати за виконання зобовязань позичальника за Кредитним договором. Поручитель засвідчила, що з текстом Кредитного договору вона ознайомлена, умови Кредитного договору їй зрозумілі.

Відповідно до п.п. 1.2., 1.4. Договору поруки поручитель відповідає перед Позивачем за виконання позичальника зобовязань за Кредитним договором в тому ж розмірі, що й позичальник, включаючи сплату ОСОБА_6, відсотків за користування ОСОБА_6, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання Позичальником зобовязань за Кредитним договором, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник.

Відповідно до п. п. 2.2.2- 2.2.4. кредитного договору ОСОБА_2 зобовязався на умовах, в розмірі та в строки, встановлені Кредитним договором, повернути Позивачу ОСОБА_6, сплатити відсотки за користування кредитними коштами, а також сплатити комісії, пені та штрафи, що передбачені умовами Кредитного договору.

В порушення умов кредитного договору позичальник несвоєчасно та не в повному обсязі виконував прийняті на себе зобовязання, що спричинило виникнення заборгованості за кредитним договором №00002F152 від 24.06.2008 року станом на 27 квітня 2015 року в сумі 678351,31 доларів США (шістсот сімдесят вісім тисяч триста пятдесят один долар 31 цент) та 16800405,85 гривень (шістнадцять мільйонів вісімсот тисяч чотириста пять гривень 85 копійки), з яких:

384 444,46 (триста вісімдесят чотири тисячі чотириста сорок чотири долара 46 центів) доларів США заборгованість за кредитом;

293906,85 (двісті девяносто три тисячі девятсот шість доларів 85 центів) доларів США заборгованість за нарахованими відсотками;

9821611,25 (девять мільйонів вісімсот двадцять одна тисяча шістсот одинадцять гривень 25 копійок) гривень заборгованість за пенею по несплаті кредиту;

6813005,72 (шість мільйонів вісімсот тринадцять тисяч пять гривень 72 копійки) гривень заборгованість за пенею по несплаті відсотків;

165788,88 (сто шістдесят пять тисяч сімсот вісімдесят вісім гривень 88 копійок) гривень заборгованість по штрафу.

Відповідно до п. п. 2.3.3 кредитного договору ОСОБА_5 має право при настанні будь-якої з подій, зокрема, порушенні позичальником будь-якого із зобовязань передбачених умовами цього договору, змінити умови даного договору вимагати від позичальника достроково повернення ОСОБА_6, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобовязань за договором у повному обсязі шляхом направлення повідомлення. При цьому згідно з ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України зазобов`язаннями, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються такими, що наступили в зазначену в повідомленні дату. У цю дату позичальник зобов`язується повернути Банку суму ОСОБА_6 в повному обсязі, відсотки за фактичний термін його користування, цілком виконати інші зобов`язання за даним договором.

Відповідно до п.2.2.10. Кредитного договору позичальник зобовязується при настанні випадків передбачених п. 2.3.3. даного Договору достроково погасити заборгованість перед Банком у повному обсязі.

Згідно п. п. 4.1. та 4.2. кредитного договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом рівними частинами в сумі 2 222,22 доларів США щомісяця дз 26 числа до останнього робочого дня місяця згідно з графіком від 24.06.2008 року (додатко № 1 до кредитного договору). В подальшому у відповідності до додаткової угоди № 1 до кредитного договору графік погашення кредиту був змінений 08.07.2009 року щодо сум оплати та включенням пільгового періоду з 31.01.2009 року до 31.01.2010 року (додаток № 2) (т. 1 а.с.23-31).

Відсотки за користування кредитом підлягаються сплаті 25 числа поточного місяця на фактичну суму заборгованості виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом та 360 днів у календарному році.

Строк виконання зобов`язань боржника за кредитним договором від 24.06.2008 року встановлено 23.06.2023 року.

Тобто вказаний у договорі кінцевий строк погашення кредиту не настав.

Проте, враховуючи, що боржник порушив свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів згідно із затвердженим графіком та виникла прострочена заборгованість по тілу кредиту та сплаті процентів, банк у відповідності до п. 2.3.3. кредитного договору та ст. 1050 ЦК України використав своє право на дострокове стягнення та 28.09.2010 року направив боржнику та поручителю письмове повідомлення про погашення заборгованості протягом 30 календарних днів, але не пізніше 28 жовтня 2010 року.

Отже, Банком таким чином змінено строк виконання основного зобов`язання.

В розумінні ч. 4 ст.559 ЦК України закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Як вже зазначалося 24.11.2010 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до позичальника і поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором № 00002F152 від 24.06.2008 року.

Отже, Банком не пропущений, як 6-ти місячний строк звернення з вимогою (позовом) до поручителя так і загальний строк позовної давності.

З матеріалів справи не вбачається, що відповідачі спільно або будь-хто з них окремо заявили про застосування давності до ухвалення районним судом рішення у справі зокрема скороченої позовної давності відносно вимог про стягнення неустойки (пені).

Представником позивача в обґрунтування позовних вимог до суду надано акт звірки за кредитним договором №00002F152 від 24.06.2008 року, в якому відображено дату та розмір оплат проведених позичальником за кредитним договором в розрізі оплат по тілу кредиту та по відсотках, а також виписку по рахунку відповідача (оплати за кредитним договором) за період з 24.06.2008 року по 31.12.2009 року та за період з 01.01.2010 по 23.11.2011року. Вказані документи відображають оплату позичальником заборгованості по кредиту в сумі 15 555,54 долари США та 29222,80 доларів США за відсотками.

Відповідач ОСОБА_2 не погоджуючись з розміром заборгованості за кредитним договором надав у судовому засіданні 24.11.2011року квитанцію б/н від 10.11.2008 року на суму 253 000 доларів США, яка з його точки зору була не врахована позивачем при розрахунку заборгованості.

Представник позивача ознайомившись з копією квитанції, наполягав на її не справжності та просив призначити почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документу наданої відповідачем квитанції.

Ухвалами Суворовського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 року, 03.10.2012 року, 02.09.2013 року, 30.05.2014 року, 10.11.2014 року призначались судові експертизи.

Стороною позивача на виконання ухвали про призначення судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документу на адресу суду через канцелярію були надані:

- касові документи за 10 листопада 2008 року по відділенню №15/2 ВАТ «Морський транспортний банк» (прошиті та пронумеровані всього 619 документів, індекс 01/15-04), що містять вільні зразки підписів касира ОСОБА_7 виконаних на банківських квитанціях за 10.11.2008 року, оригінали аналогічних квитанцій за 10.11.2008 року Одеського відділення ПАТ «МАРФІН БАНК» станом на 2008 рік відділення №15/2 ВАТ «МОРСЬКИЙ ОСОБА_5», зразки відтисків штампу касира № 2, зразки текстів виготовлених на принтері за 10.11.2008року Одеського відділення ПАТ «МАРФІН БАНК» станом на 2008 рік відділення №15/2 ВАТ «МОРСЬКИЙ ОСОБА_5»;

- положення про відділення ПАТ «МАРФІН БАНК» №9 (нова редакція) з відомостями про зміну назви відділення №15/2 ВАТ «Морський транспортний банк» на відділення ПАТ «МАРФІН БАНК» № 9;

- оригінали заяв від 01.04.2011р. та від 28.07.2010р. ОСОБА_7 щодо переведення, як вільні зразки почерку та підписів. Також у співробітника ПАТ «МАРФІН БАНК» касира ОСОБА_7 були відібрані експериментальні зразки підписів.

Позивач двічі сплачував рахунки за проведення експертизи в сумі: 5904,00 грн. меморіальний ордер № 141 від 24.02.2015 року та 705,60 грн. меморіальний ордер №110 від 27.11.2013 року.

Таким чином, суд вважає, що позивач добросовісно виконував свої процесуальні права та обовязки щодо проведення судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документу.

Експертиза не була проведена у звязку з ненаданням ОСОБА_2 для дослідження експерту оригіналу квитанції б/н від 10.11.2008 року на суму 253 000 доларів США.

Судовою колегією надавалося достатньо часу для представлення ОСОБА_2 або особисто або через свого представника оригіналу квитанції б/н від 10.11.2008 року на суму 253 000 доларів США для огляду її апеляційним судом і вирішення питання про призначення експертизи у разі надходження відповідного клопотання на стадії апеляційного розгляду справи.

Проте оригінал квитанції б/н від 10.11.2008 року на суму 253 000 доларів США ОСОБА_2 та його представником до апеляційного суду не наданий, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документу не заявлялися.

При таких обставинах, районний суд набув вірного висновку, що відповідачем не спростована вірність розрахунку заборгованості за кредитним догвором в частині тіла кредиту та процентів за користування тілом кредиту виходячи з доводів, які були наведені у запереченнях відповідача щодо неврахування Банком при здійсненні розрахунку заборгованості за кредитним договором квитанції б/н від 10.11.2008 року на суму 253 000 доларів США.

Крім того, судова колегія звертає увагу також на те, що при підписанні 08.07.2009 року додаткових угод до кредитного договору та договору поруки, і позичальник і поручитель погодилися на умови повернення тіла кредиту та процентів виходячи з суми боргу, яка не враховувала повернення позичальником 253 000 доларів США за квитанцією від 10.11.2008 року.

Тобто, погоджуючись на нові умови повернення тіла кредиту та процентів за користування кредитом, позичальник та поручитель не заперечували існування боргу без врахування повернення його суттєвої частини - 253 000 доларів США.

Враховуючи наведене районний суд набув вірного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом в розмірі, який заявлений до стягнення на підставі розрахунку заборгованості станом на 27.04.2015 року.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновок районного суду не спростовують і зведені до переоцінки доказів, які вірно досліджені та оцінені районним судом.

Вирішуючи справу та стягуючи кредитну заборгованість з відповідача на користь ПАТ «Марфін Банк», суд погодився з розрахунком пені та звернув стягнення в доларах США за курсом НБУ на день розрахунку заборгованості, при цьому не звернувши уваги на таке.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України гривні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2015 року у справі № 6-79цс14.

Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від у справі № 6-145цс14 від24.09.2014 року.

Пеня сплачується щоденно, тому пеня за кредитним договором, предметом якого є платежі в іноземній валюті, має перераховавуватися за курсом НБУ у гривню щоденно з наростаючим підсумком за весь період стягнення.

Проте, суд першої інстанції погодився з розрахунком, де пеня визначена з наростаючим підсумком в іноземній валюті за весь період нарахування і перерахована у гривню за курсом НБУ, який був день розрахунку заборгованості.

При таких обставинах, враховуючи невірне застосування судом позовної давності та стягнення пені шляхом підсумку заборгованості в доларах США та застосуванням курсу НБУ за курсом на день проведення перерахунку, рішення суду першої інстанції в цій частині не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Як вбачається з розрахунку пені за тілом кредиту та процентам, проведеного ПАТ «Марфін Банк» на відповідну ухвалу апеляційного суду Одеської області, позивачем, виходячи з того, що пеня нараховується за кожний день, застосований курс національної валюти за кожний день обчислення пені протягом періоду її нарахування з наростаючим підсумком у національній валюті.

Як вбачається з розрахунку ОСОБА_5 обчислив пеню у на підставі п. 4.1. кредитного договору, яким передбачено стягнення пені за кожен день прострочення будь-якого з зобовязань в розмірі 0,3№ від суми. Сплата пені здійснюється в гривні за курсом НБУ на дату нарахування на рахунок, зазначений у п. 1.2. цього Договору.

Тобто, прострочена заборгованість * курс НБУ на відповідний кожен день періоду, за який розраховується пеня * ставку пені передбачену договором - 0,3% в день * кількість днів.

При цьому судова колегія звертає увагу, що ставка пені за договором 0,3% в день від суми прострочення значно перевищує максимальний розмір ставки пені, передбаченої ст. 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, який обмежується подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у періоді, за який обчислюється пеня.

Однак Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року

№ 7-рп/2013 по справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань розяснив, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобовязаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, субєктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності (підприємці).

При таких обставинах застосуванню при розрахунку заборгованості підлягає ставка пені за кредитним договором від 24.06.2008 року 0,3% від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Тому немає підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в цій частині.

Що стосується штрафу, про стягнення якого в сумі 165 788 грн. 88 коп., заявлені вимоги, то судова колегія звертає увагу на таке.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору від 24.06.2008 року передбачено нарахування пені при порушенні позичальником протягом дії даного договору будь-якого із зобовязань передбачених п. п. 1.1., 2.2.2., 2.2.3. 2.2.4., 2.2.7.1 даного договору за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобовязанням пеню у розмірі 0,3% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не менше 20 грн.

Відповідно до п. п. 4.2 при порушенні клієнтом строків платежів щодо будь-якого з грошових зобовязань передбачених цим договором більше ніж на 60 днів, клієнт зобовязаний сплатити на першу вимогу Банку штраф в розмірі 10% від суми простроченого платежу у за курсом НБУ на день платежу.

Як вбачається з представленого позивачем розрахунку заборгованості Банком розрахована пеня за прострочення платежів за тілом кредиту та процентами за користування кредитом за період з 25.02.2015 року до 26.04.2015 року включно.

Штраф нарахований станом на 26.04.2015 року за прострочення платежу за тілом кредиту більше 60 днів з 25.02.2015 року по 26.04.2015 року в розмірі 21860,24 доларів США, виходячи з 10% від суми заборгованості 14475,96 доларів США та від суми заборгованості за процентами за користування кредитом 7384,27 доларів США. , а всього 218602,4 доларів США.

Тобто, умовами спірного договору (п. 4.1), передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення (порушення строків виконання, несвоєчасне виконання) грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення за ставкою пені передбаченою кредитним договором 0,3% в день від суми заборгованості.

У той самий час, згідно з пунктами 4.2. кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів щодо будь-якого з грошових зобовязань передбачених цим договором більше ніж на 60 днів.

Тобто застосування і штрафу і пені повязано з порушенням позичальником строків виконання грошових зобовязань за договором.

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором в даному випадку це стосується одних і тих самих видів платежів тіла кредиту та пені.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання районним судом положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2003 цс 15 від 21.10.2015 року, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні таких норм права.

Підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України в даному випадку судова колегія не вбачає.

Тому у задоволенні вимог про стягнення штрафу в сумі у розмірі 165 788,88 грн. за прострочення платежів за тілом кредиту та за процентами за кредитом за період з 25.02.2015 року до 26.04.2015 року слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Таким чином апеляційна скарга представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 є обґрунтованою в частині доводів щодо задоволення районним судом вимог у повному обсязі про стягнення неустойки (пені) за прострочення тіла кредиту та за прострочення сплати процентів, внаслідок чого заявлені вимоги підлягають задоволенню частково в межах перерахунку заборгованості виконаного згідно з ухвалою суду апеляційної інстанції з відмовою у решті вимог про стягнення пені та в частині вимог про стягнення штрафу, які не підлягають задоволенню з підстав зазначених в цьому рішенні апеляційного суду.

У відповідності до ст. 318 ЦПК України якщо апеляційні скарги на рішення або ухвалу суду першої інстанції були подані в установлені цим Кодексом строки, але надійшли до суду після закінчення апеляційного розгляду справи або коли строки на подання апеляційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин були поновлені або продовжені і особа, яка подала апеляційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, апеляційний суд розглядає цю скаргу за правилами цієї глави. Залежно від обґрунтованості скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу відповідно до статті 307 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано рішення або ухвалу апеляційного суду.

Оскільки апеляційним судом апеляційна скарга представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольняється частково та ухвалюється нове рішення в частині вимог про стягнення пені та стягнення штрафу, рішення суду першої інстанції від 12.04.2016 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.10.2016 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в частині задоволення вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованості за кредитним договором № 00002F152 від 24 червня 2008 року, станом на 27 квітня 2015 року в розмірі 16 800 405 гривень 85 копійок, в частині заборгованості за пенею за несплату заборгованості за наданим кредитом у розмірі 9 821 611 грн. 25 коп., заборгованості за пенею за несплату процентів у розмірі 6 813 005 грн. 72 коп. та стягнення штрафу у розмірі 165 788 грн. 88 коп. за прострочення платежів за тілом кредиту та за процентами за кредитом за період з 25.02.2015 року до 26.04.2015 року підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованості по пені за кредитним договором № 00002F152 від 24 червня 2008 року, станом на 27 квітня 2015 року в розмірі 7 823 467, грн. 60 коп., з яких 4 472 3736 грн. 06 коп. заборгованість за пенею за несплату заборгованості за наданим кредитом та 3 081 094 грн. 54 коп. заборгованість за пенею за несплату процентів та відмові у решті вимог про стягнення пені за не сплату заборгованості за наданим кредитом та за несплату процентів, а також у вимогах про стягнення штрафу у розмірі 165 788 грн. 88 коп. за прострочення платежів за тілом кредиту та за процентами за кредитом за період з 25.02.2015 року до 26.04.2015 року.

З урахуванням розміру стягнутих сум та обставин справи, в даному випадку немає підстав для зміни судових витрат. Тому в цій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_9 ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2016 року в частині задоволення вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» заборгованості за кредитним договором № 00002F152 від 24 червня 2008 року, станом на 27 квітня 2015 року в розмірі 16 800 405 гривень 85 копійок, в частині заборгованості за пенею за несплату заборгованості за наданим кредитом у розмірі 9 821 611 грн. 25 коп., заборгованості за пенею за несплату процентів у розмірі 6 813 005 грн. 72 коп. та стягнення штрафу у розмірі 165 788 грн. 88 коп. за прострочення платежів за тілом кредиту та за процентами за кредитом за період з 25.02.2015 року до 26.04.2015 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» заборгованість по пені за кредитним договором № 00002F152 від 24 червня 2008 року, станом на 27 квітня 2015 року в розмірі 7 823 467, грн. 60 коп., з яких 4 472 3736 грн. 06 коп. заборгованість за пенею за несплату заборгованості за наданим кредитом та 3 081 094 грн. 54 коп. заборгованість за пенею за несплату процентів.

Відмовити у решті вимог про стягнення пені за не сплату заборгованості за наданим кредитом та за несплату процентів, а також у вимогах про стягнення штрафу у розмірі 165 788 грн. 88 коп. за прострочення платежів за тілом кредиту та за процентами за кредитом за період з 25.02.2015 року до 26.04.2015 року.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.І. Дрішлюк

ОСОБА_11