Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1671/16-ц Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 27 Доповідач Жигановська О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Жигановської О.С.

суддів Коломієць О.С., Якухно О.М..

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, визнання незаконними дій відповідача, зобов'язання здійснити перерахунок відсотків за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 березня 2017 року,-

в с т а н о в и л а:

31 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору № ZREWAE00000180 від 13.07.2007 року на суму 29078,84 доларів США (а.с.1-5 том 1). Того ж дня ОСОБА_2 подала позовну заяву про визнання незаконними дій ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування 0,84% на місяць на залишок заборгованості за кредитним договором № ZREWAE00000180 від 13.07.2007 року (а.с.1-5 т.2). В обґрунтування вимог за вказаними позовними заявами зазначила, що в процесі розгляду інших цивільних справ дізналась, що 13.07.2007 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № ZREWAE00000180 на суму 29078,84 доларів США зі сплатою 0,84 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення 12.07.2012 року включно. Зокрема, позивач вказує, що у м.Малині, де було укладено кредитний договір, ніколи не була, та договір не підписувала. Разом із тим вказує, що під час укладення зазначеного договору Банк ввів її в оману щодо ціни кредитного договору, а саме абсолютного значення здорожчання кредиту та відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього кредитора. Крім того, Банком в порушення вимог ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» банком не проведена переддоговірна робота, не запропоновані та приховані інші вигідніші умови кредитування Банку, що свідчить про нечесну підприємницьку практику банку і введення її як споживача в оману. Разом із тим позивач вказує, що за зазначеним кредитним договором вона сплачувала кошти, проте у неї перед Банком утворилася заборгованість внаслідок неправомірного нарахування відсотків у розмірі 0,84% на місяць, а не на рік. Виходячи із наведеного, просила задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 03.03.2017 року зазначені позови об'єднано в одне провадження та присвоєно єдиний реєстраційний номер (а.с.109 т.1).

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм цивільного матеріального та процесуального законодавства, просить скасувати згадане рішення суду та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі. Зокрема зазначає, що судом не враховані положення ЗУ «Про захист прав споживачів» та не надано оцінку діям ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо здійснення нечесної підприємницької практики стосовно неї як споживача, договір укладений під впливом обману, а здійснене нарахування відсотків суперечить умовам кредитного договору.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Статтею 203 ЦК України визначено перелік умов чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 216 ЦК України визначено правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

На угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція, як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України), застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Судом встановлено, що 13.07.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ZREWAE00000180 у вигляді не поновлювальної кредитної лінії на суму 29078,84 доларів США зі сплатою 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту, та кінцевим терміном повернення 12.07.2012 року включно. Зазначений кредит видано на купівлю автомобіля (а.с.63-65 том 2).

Із матеріалів справи вбачається, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивачем не доведено порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору, так як зазначена інформація перебуває у загальному доступі. Разом із тим, ОСОБА_2, отримавши кредит, виконувала умови оспорюваного кредитного договору та сплатила банку 31 986 доларів США, таким чином визнавши факт укладення договору.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається, що кредитний договір укладено під впливом обману, а саме ненадання інформації щодо ціни позову та інших доступних умов кредитування клієнтів Банку.

Так, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Виходячи із наведеного, вказані вище доводи апелянта є безпідставними, так як останньою не доведено факт обману, так як інформація щодо умов кредитування перебуває у загальному доступі, а інформація щодо ціни договору передбачена пунктом 7.1 та 7.2. самого кредитного договору.

Крім того, відповідно до п.»д» ч.2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитор зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення ЗУ «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-134цс15).

У разі ненадання зазначеної у п.2 ст.11 цього Закону інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 названого Закону.

Частиною 7 ст.15 та ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

Крім того, дана обставина не впливає на чинність правочину, оскільки договір був укладеним, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору позивач отримала кредит та внесла на його погашення 31986 доларів США, чого сама не заперечує (а.с.3 т.2).

Таким чином, на момент укладення договору сторону досягли згоди щодо усіх істотних умов договору та підписали його, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним, а відтак і відсутні підстави для застосування ст.216 ЦК України.

Відповідно до ч.6 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не скористалася своїм правом відкликання згоди на укладення кредитного договору у встановленому законом порядку і погодилася з усіма умовами кредитування, підписавши договір.

Доводи апеляційної скарги в частині неукладення між сторонами даного договору є безпідставними, оскільки рішеннями Радомишльського районного суду Житомирської області від 08.04.2014р. та від 04.09.2014р., які залишені без змін ухвалами апеляційного суду Житомирської області та відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України мають преюдиційне значення, підтверджені та встановлені обставини укладення між сторонами оспорюваного кредитного договору № ZRRWАЕ00000180 від 13 липня 2007 року на суму 29078,84 доларів США.

Посилання апелянта на відсутність в матеріалах справи оригіналу кредитного договору не впливають на правильність вирішення спору. Як зазначено в ухвалі Апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року, постановленій у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «КБ«Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, з матеріалів цивільної справи №289/322/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, яка оглядалась в суді першої інстанції, а саме : журналу судового засідання та технічного запису судового засіданні від 26.05.2015 року, опису документів у справі вбачається, що оригінал кредитного договору № ZRRWАЕ00000180 від 13 липня 2007 року на суму 29078,84 доларів США був наданий представником Банку, оглянутий судом та сторонами, та долучений до матеріалів справи (аркуші 36-38 опису документів у справі). Разом з тим, після ознайомлення сторонами з матеріалами справи після її повернення з апеляційного суду Житомирської області, було виявлено відсутність аркушу справи № 38 (останній аркуш кредитного договору), про що працівниками суду був складений відповідний акт (а.с.84 справи №289/322/14-ц).

Крім того, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що Банком безпідставно нараховані відсотки за відсотковою ставкою 0,84% на місяць, так як умовами кредитного договору передбачено сплата відсотків за рік користування кредитними коштами. Зазначене спростовується матеріалами справи, а саме пунктом 7.1 кредитного договору, яким передбачена сплата відсотків за місяць користування кредитними коштами (а.с.63-65).

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що рішення судом першої інстанції постановлено із дотриманням норм цивільного матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді