Ухвала

іменем україни

22 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - відділ державної виконавчої служби Бучанського міського управління юстиції, про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначала, що 28 квітня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошей, відповідно до якого ОСОБА_4 надала ОСОБА_5 позику в розмірі 762 624 грн. У п. 1 договору сторони визначили еквівалент суми позики в євро, що склало 63 552 євро.

Через порушення ОСОБА_5 своїх зобов'язань за договором позики, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потоцькою&nbsp;І.М. 22 липня 2011 року було вчинено виконавчий напис, відповідно до якого, у безспірному порядку підлягало стягненню 762 624 грн боргу за договором, що відповідало еквіваленту 63 552 євро. На підставі даного напису, головним виконавцем ВДВС Бучанського МУЮ було відкрито виконавче провадження, в процесі виконання якого було виявлено майно відповідача, яке неможливо було реалізувати для задоволення вимог позивача через накладання арешту слідчим ГУ МВС в м. Києві.

У липні 2015 року було виявлено відсутність арештів, крім арешту відповідно до виконавчого напису, вчиненого на договорі, тому 02 липня 2015 року постановою державного виконавця було знову відкрито виконавче провадження щодо стягнення суми в розмірі 762 624 грн, що на теперішній час не відповідає дійсному розміру зобов'язання відповідача через те, що в договорі було визначено еквівалент суми позики у розмірі 63 552 євро.

Представник позивача зазначав, що сума боргу становить 1 572 800 грн, визначена за курсом НБУ, станом на час звернення до суду із даним позовом, враховуючи суму, визначену за виконавчим провадженням у розмірі 762 624 грн. Просив стягнути з відповідача на користь позивача різницю між вказаними сумами у розмірі 810 176 грн. Також, ураховуючи, що відповідачем у добровільному порядку не виконуються боргові зобов'язання, просив стягнути відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, 3 % річних від простроченої суми, що становить 188 736 грн, та судові витрати, понесені позивачем при сплаті судового збору.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, та в подальшому уточнив заявлені позовні вимоги з урахуванням курсу НБУ євро до гривні, а саме: просив стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу, з урахуванням суми, визначеної за виконавчим провадженням, у розмірі 1 136 862 грн; 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 156 318 грн та судові витрати зі сплати судового збору у сумі 6 090 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від08 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 1 136 862 грн, 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 156 грн, всього: 1 293 180 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2017 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_6, просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом установлено, що 28 квітня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 позичила ОСОБА_5 гроші в сумі 762 624 грн, що складає 63 552 євро згідно з офіційним курсом НБУ на день підписання договору, терміном до 28 червня 2011 року, без нарахування процентів.

ОСОБА_4 зазначала, що вона як позикодавець виконала свої зобов'язання за вказаним договором та надала ОСОБА_5 кошти в борг, проте остання порушила умови договору та не виконала свої зобов'язання.

22 липня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потоцькою І.М. було вчинено виконавчий напис, згідно з яким запропоновано стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 762 624 грн згідно з укладеним між ними договором.

07 лютого 2012 року головним державним виконавцем ВДВС Бучанського МУЮ було відкрите виконавче провадження № 31085431 про стягнення заборгованості із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та запропоновано ОСОБА_5 виконати його добровільно в термін до 14 лютого 2012 року.

27вересня 2013 року виконавчий документ було повернуто стягувачеві у зв'язку із тим, що на майно боржника накладено арешт слідчим СУ ГМВС.

16 червня 2014 року головним державним виконавцем ВДВС Бучанського МУЮ було відкрите виконавче провадження № 43736040 про стягнення заборгованості із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та запропоновано ОСОБА_5 виконати його добровільно в термін до 22 червня 2014 року.

15 червня 2015 року виконавчий документ було повернуто стягувачеві у зв'язку із тим, що на майно боржника накладено арешт слідчим СУ ГМВС.

02 липня 2015 року головним державним виконавцем ВДВС Бучанського МУЮ було відкрито виконавче провадження № 48119920 про стягнення заборгованості із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у сумі 762 624 грн та запропоновано ОСОБА_5 виконати його добровільно в термін до 08 липня 2015 року.

25 липня 2015 року представник стягувача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 звернувся до ВДВС Бучанського МУЮ із заявою про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 боргу у сумі 1 534 145 грн згідно з офіційним курсом НБУ, встановленим до євро, оскільки у постанові про відкриття виконавчого провадження від 02 липня 2015 року зазначено суму 762 624 грн, що є порушенням права стягувача на повернення боргу в сумі, еквівалентній 63 552 євро.

Вирішуючи спір та задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем своїх вимог.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, виходив із того, що відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважав позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтованими, разом з тим відмовив у позові за пропуском строку звернення до суду.

24 березня 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із заявою в порядку ст. 267 ЦК України та просила відмовити в задоволені позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Оскільки з моменту невиконання відповідачем вимог, передбачених договором про сплату боргу, розпочався перебіг позовної давності, а саме: з 27 червня 2011 року, а ОСОБА_4 пред'явила позов 14 вересня 2015 року, апеляційний суд дійшов висновку про пропуск позовної давності.

Посилання позивача про те, що нею не пропущено позовну давність у зв'язку із зверненням до нотаріуса для вчинення нотаріального напису та зверненням до виконавчої служби, апеляційний суд вважав безпідставними, оскільки здійснення позивачем заходів з позасудового стягнення заборгованості з відповідача шляхом вчинення виконавчого напису про стягнення боргу в силу норм ст. ст. 263, 264 ЦК України не є підставою для зупинення перебігу позовної давності чи її переривання.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, підстав для скасування ухваленого ним рішення не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_6, не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

С.О.Карпенко