АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/152/17 Справа № 204/5477/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пищида М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого: ОСОБА_2,

суддів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

за участі секретаря: ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позову зазначив, що сторони з 1998р. по 2009р. перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом, спільно вели домашнє господарство та під час сумісного проживання придбавали вагомі об'єкти цивільних прав, а саме: автомобілі та квартиру.

У листопаді 2000 р. позивачем було придбано земельну ділянку (площею 0,1023 гектара) у селищі Ювілейному. Рішенням виконавчого комітету Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області № 05 від 16.01.2002 р. позивачу надано дозвіл на добудову індивідуального житлового будинку. Протягом 2000-2004 р. позивач здійснював будівництво житлового будинку підрядним способом (без оформлення належної технічної документації, проекту та дозволу на будівництво), а у 2004р. йому запропонували продати ділянку із збудованим та не введеним в експлуатацію будинком за 350000грн. Через відсутність факту введення в експлуатацію такого будинку продаж було здійснено щодо формально земельної ділянки та будівельних матеріалів.

Позивач стверджує, що після продажу земельної ділянки та домоволодіння , 100000 грн. вніс на депозитний рахунок під 18,5% річних, решту коштів витратив на купівлю спірної квартири, покупцем якої формально визначена відповідачка.

Крім того, у 2002 р. за кошти позивача проте на формальне ім'я позивача було придбано автомобіль Daewoo Lanos (колір блакитний; реєстраційний номер НОМЕР_1; рік випуску 2002; свідоцтво про реєстрацію ЯАА №681286 від 26.02.2002р., тип седан, кузов Y6DT078). Оригінали відповідних документів зберігаються у позивача, що повторно підтверджує факт придбання такого майна щонайменше спільними діями сторін. З урахуванням продажу автомобіля марки Деу у липні 2006 р. в той же час сторонами (формально на ім'я відповідача) також було придбано автомобіль марки Кіа Rio (рік випуску 2006; тип Легковий-Комбі-В; номер кузова (шасі) KNEDE91, реєстраційний номер НОМЕР_2).

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням уточнень, позивач просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_6 право власності на автомобіль марки «Jaguar Daimler» (рік випуску 1993; колір синій; номер кузова НОМЕР_3; свідоцтво про реєстрацію ЯАА № 568215 від 21 березня 2001 року).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя відмовлено .

В апеляційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказане судове рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення його позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказане судове рішення змінити шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на те, що «основана частина коштів після продажу позивачем будівельних матеріалів та земельної ділянки було надано для купівлі вищевказаної спірн6ої квартири , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем»

Рішення суду оскаржується сторонами щодо спірної квартири, а тому в іншій частині перегляду не підлягає.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 на підставі договору про купівлю-продаж квартири від 07 вересня 2004 року належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1.

У вищевказаній квартирі зареєстрований та проживає ОСОБА_7

На підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2014 року встановлений факт проживання сторін однією сім»єю з 20 травня 2004 року по 2009 рік та перебування у фактичних шлюбних відносинах.

У вищевказаній квартирі зареєстрований та проживає позивач.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_8, суд першої інстанції визнав, що спірна квартира є спільною власністю подружжя та застосував до спірних правовідносин строки позовної давності .

Така позиція районного суду є помилковою з наступних підстав.

Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення до суду з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, наслідки спливу позовної давності застосовуються лише в тому випадку, якщо порушене право підлягає захисту.

Відповідно до вимог ч.2 ст.74 СК України на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів відчуження апелянтом належного йому нерухомого майна на які він посилається як на підтвердження придбання квартири.

Колегія суддів приходить до висновку, що наданий ОСОБА_7 договір про придбання ним земельної ділянки від 03.11. 2000 року за 872 грн., рішення виконкому місцевого органу самоврядування від 16. 01. 2002 року про дозвіл добудови на придбаній ділянці будинку не є належними та достатніми доказами придбання спірного житла.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, а рішення районного суду підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у позові.

Керуючись ч.3 ст.209, ст.ст.307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2016 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: