У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Москалик Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_1 на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири № 6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який було укладено між останніми 11 листопада 2015 року, через його фіктивність - відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_1 покликається на його незаконність, через невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Вважає, що договір дарування було укладено між ОСОБА_2 ОСОБА_3 з метою ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення про стягнення з неї боргу, а не через те, що остання прагнула досягти дійсних юридичних наслідків, спрямованих на передачу за договором дарування права власності на належну їй квартиру своєму синові ОСОБА_3

Судом було встановлено, що спірний договір було укладено в період, коли тривало судове провадження з розгляду клопотання про визнання і надання

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/556/2017 Головуючий у 1 інстанції : Лободзінський А.С.

Доповідач : Григоренко М.П.

дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду на території України у справі №566/1172/15-ц.

Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про недоведеність тієї обставини, що відповідачу ОСОБА_2 не було відомо на наявність рішення іноземного суду щодо стягнення із неї боргу та відкриття провадження Млинівського районного суду щодо надання дозволу на примусове виконання цього рішення іноземного суду.

Також зазначає, що заява ОСОБА_7 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно належне ОСОБА_2 була направлена суду 19.10.2015 року та отримана судом 21.10.2015 року, проте в порушення вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України була розглянута судом лише 19.11.2015 року, тобто вже після укладення спірного договору дарування.

Суду надано докази, що відповідачка в Республіці Італія не працює та доходи не отримує. Документи, що долучені до матеріалів справи свідчать про намагання ОСОБА_2 уникнути виконання свого обов'язку щодо виплати позивачу грошового боргу за рішенням італійського суду.

ОСОБА_2 звільнялась з роботи відразу, як її роботодавцям було повідомлено про наявність судового рішення про стягнення з неї суми боргу, а тому роботодавці були позбавлені можливості зробити відповідні відрахування з суми її заробітної плати в рахунок погашення її боргу перед ОСОБА_7. До матеріалів справи долучені документи, що свідчать про відмову ОСОБА_2 сплачувати борг позивачу, оскільки вона не працює та не отримує заробітної плати.

Звернення стягнення на квартиру, що є предметом договору дарування від 11 листопада 2015 року, є єдиним способом виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошового боргу на користь ОСОБА_7.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В ході апеляційного розгляду справи представник ОСОБА_7 - ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Драган В.П. просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив із недоведеності наявності спільного умислу в діях ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також попередньої домовленості між ними, які б були спрямовані на фіктивність укладення договору дарування квартири, без наміру створення дійсних правових наслідків для кожної зі сторін по договору.

Даний висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві позивача, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 24 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року по справі № 6-1873цс16 зазначено, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Але, в цій же постанові Верховного Суду України вказано, що при розгляді даної категорії справ судам обов'язково необхідно перевіряти та надавати належну оцінку доказам з приводу того, чи передбачали сторони договору дарування реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що сам факт наявності боргового зобов'язання у особи, яка здійснила безоплатне відчуження свого майна на користь іншої особи, в тому числі на користь свого близького родича, ще не означає автоматичного позбавлення фізичної особи право на вільне розпорядження своєю власністю та виникнення підстав для визнання цього правочину фіктивним, оскільки даний факт може бути встановлений лише у сукупності із іншими обставинами, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки.

Частинами 3, 4 ст. 334 ЦК України, визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно з ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Частиною 4 ст. 722 ЦК України, передбачено, що прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Тобто, моментом виникнення права власності на нерухомість за договором дарування є момент прийняття дарунку, а саме прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності (або символів речі), а обов'язковою умовою укладання такого договору є його укладення в письмовій формі і нотаріальне посвідчення.

При цьому, чинне цивільне законодавство не пов'язує виникнення права власності у обдаровуваного на нерухоме майно за договором дарування з державною реєстрацією такого договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

По даній справі судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 прийняв від своєї матері подаровану квартиру і став нею користуватись, про що свідчать укладенні ним відповідні договори про надання комунальних послуг, а також відсутність у нього іншого житла.

Те, що ОСОБА_5 продовжувала користуватись спірною квартирою після відчуження її на користь ОСОБА_3, то, на розсуд колегії суддів, це не суперечить загально - прийнятим нормам поведінки фізичних осіб, оскільки обоє відповідачів перебувають у близьких родинних стосунках.

Після укладення договору дарування, ОСОБА_2, виїхала за межі України і з 18.11.2015 року в Україну не поверталась.

Дана обставина, на переконання колегії суддів, безперечно вказує на те, що ОСОБА_5 фактично не користується квартирою, яка є предметом договору дарування, на визнанні недійсним якого наполягає позивач.

Також, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що стороною позивача не надано доказів співрозмірності розміру боргу з вартістю квартири, яка є предметом спірного договору дарування та відсутності іншого майна у ОСОБА_6, за рахунок якого можливо було б погасити борг.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити ухвалу апеляційного суду та рішення суду першої інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.В. Бондаренко

С.С. Шимків