Справа № 479/947/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(з а о ч н е)

29 травня 2017 року Кривоозерський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Микитей Л.Л.,

при секретарі судового засідання Шумській Т.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Криве Озеро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

02 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 4 100 доларів США, що еквівалентно 110 700 грн., 900 Євро, що еквівалентно 2 630 грн, всього 113 330 грн.

Позовні вимоги позивач обгрунтувала тим, що 20 липня 2015 року між нею та відповідачем укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримала від неї в позику грошові кошти - 4 100 доларів США та 900 Євро. Погашення відповідачем позики за умовами договору повинно бути здійснено в строк до 20 вересня 2015 року. Усі умови позики були погоджені сторонами та викладені в розписці, власноручно написаній відповідачем.

Посилаючись на те, що відповідач не виконала свої зобовязання за договором позики, просила стягнути з ОСОБА_3 113 330 грн., що еквівалентно 4 100 доларам США, 900 Євро.

В послідуючому позовні вимоги були доповнені, позивач також просила стягнути обумовлені договором позики відсотки за користування наданими в позику грошовими коштами в розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно 27 000 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Відповідач на повторний виклик в судове засідання не прибула, належним чином повідомлена про дату, місце і час судового розгляду справи, про що підтверджують розписки про вручення рекомендованого поштового відправлення , оголошення в газеті "Урядовий кур'єр", заяви про розгляд справи за її відсутності, відповідач в суд не подала.

У вудповідності до ст. ст. 224-225 ЦПК України ухвалено провести заочний розгляд справи.

Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні обставини.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Верховний Суд України в постанові від 18.09.13 р. № 6-63цс/13 вказав на те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передавання грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що між сторонами 20 липня 2015 року виникли правовідносини за договором позики. В підтвердження укладення договору між сторонами є борговий документ, власноручно написаний відповідачем у формі розписки, яка посвідчує передачу позивачем відповідачу грошової суми в розмірі

4 100 доларів США, 900 Євро. В розписці сторонами визначено сплату відсотків за користування наданими в позику грошовими коштами в розмірі 1000 доларів США (а.с. 3), та встановлено зобовязання відповідача повернути суму позики до 20 вересня 2015 року.

Розписка знаходилась у позивача, яка надала в суд її оригінал, та підтверджує наявність невиконаного боргового зобов'язання відповідача перед позивачем.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику в іноземній валюті - доларах США та Євро.

З дослідженої в судовому засіданні розписки вбачається, що сторонами в письмові формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти в іноземної валюті, доларах США та Євро, відсотки за користування грошовими коштами та строк повернення.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Суд також враховує правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року щодо застосування ст. 533 ЦК України, а саме: згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

2

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у сумі, що еквівалента гривні, враховуючи курс валют Національного банку України на час винесення рішення (доллар 26.35, євро 29.50), що складає в сумі 134 561 грн.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до умов договору сторони визначили в договорі (розписці) сплату відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно 26 345 грн., які підлянають стягненню.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені та документально підтверджені судові витрати в сумі 1 609 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 212-215, 218 , 224-225 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити .

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), на користь ОСОБА_2 160 906 (сто шістдесят тисяч дев'ятсот шість) грн. заборгованості за договором позики та понесені судові витрати в сумі 1 400 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 209 грн.

Рішення суду може бути оскаржене в Апеляційний суд Миколаївської області через Кривоозерський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час оголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: (підпис)

З оригіналом згідно:

Суддя Кривоозерського Л.Л. Микитей

районного суду