АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Шевченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_5 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України (далі - відповідач), в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 29.08.2016 № 293-к про її звільнення; поновити її на роботі на займаній посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що її звільнення з роботи з посади начальника Управління профорієнтації та профнавчання Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України проведено з порушенням вимог трудового законодавства, а тому вона підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 1-4).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2016 відкрито провадження у справі (а.с. 65).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.03.2017 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 193-196).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про дотримання відповідачем норм трудового законодавства при її звільненні.

Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 19.04.2017 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду (а.с. 205, 206).

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала за її безпідставністю та необґрунтованістю і просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не було встановлено порушень відповідачем чинного законодавства при звільненні позивача.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_6 з 24.10.2006 працювала в Державному центрі зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України (а.с. 26).

Відповідно до наказу № 134-к від 14.04.2015 позивач переведена на посаду начальника Управління профорієнтації та профнавчання (а.с. 29).

Відповідно до підпункту 4 пункту 4 розділу III Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Мінсоцполітики від 20.01.2015 № 41, зареєстрованого в Мін'юсті 12.02.2015 за № 141/26586 (далі - Положення) відповідач 13.06.2016 видав наказ № 100 «Про зміни в організації праці Державної служби зайнятості (Центрального апарату)», яким з 16.06.2016 ввів в дію нову структуру та штатний розпис на 2016 рік.

Відповідно до даного наказу та на виконання вимог статті 49 КЗпП України кадровій службі було доручено попередити під особистий підпис, із зазначенням дати ознайомлення, працівників, посади яких підлягають виведенню, про наступне вивільнення за два місяці у зв'язку із змінами в організації праці відповідача.

Вказаним вище наказом посаду начальника Управління профорієнтації та профнавчання було виведено (скорочено).

Позивача, під особистий підпис було попереджено про зміни в організації праці, а саме про те, що посаду начальника Управління профорієнтації та профнавчання, яку вона обіймала, виведено (скорочено).

Одночасно позивачу, в порядку працевлаштування та відповідно до ст. 49-2 КЗпП України було запропоновано посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу реєстрації, надання матеріального забезпечення Управління організації надання соціальних послуг Відповідача. Від запропонованої роботи Позивач відмовився з формулюванням: «запропонована посада не відповідає рівню моєї кваліфікації».

Через відмову у працевлаштуванні на запропоновану посаду 29.08.2016 (через два місяці від дня попередження) відповідач видав наказ № 293-к про звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації праці. Звільнення позивача відбулося за згодою Первинної профспілкової організації Об'єднаної профспілки працівників соціальної сфери, що підтверджується листом від 18.08.2016 № 19.

Крім того, відповідач листом від 07.10.2016 № ДЦ-13-7002/0/6-16, з метою працевлаштування, запропонував Позивачу дві посади провідних фахівців у відповідача та звернувся з проханням повідомити про прийняте рішення (згоду чи відмову) щодо запропонованих посад до 17.10.2016 на електронну адресу або за телефоном відповідача (зазначений лист згідно роздруківки відстеження посилок в автоматичному режимі вручений позивачу - 20.10.2016).

Статтею 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15 власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо невиконання відповідачем обов'язку з працевлаштування позивача не відповідають дійсності, оскільки, відповідач дотримався вимоги законодавства щодо попередження позивача про наступне вивільнення та одночасно запропонував йому всі наявні вакантні посади, які відповідають його освіті, кваліфікації та досвіду.

Крім цього, на засіданні комісії з питань працевлаштування працівників Державної служби зайнятості (Центрального апарату), що відбулось 16.06.2016, розглядалось питання запропонування посади начальника Управління профорієнтації, профнавчання та навчальних закладів. Було розглянуто дві кандидатури: ОСОБА_5 (начальника Управління профорієнтації та профнавчання) та ОСОБА_7 (заступника начальника Відділу навчальних закладів).

За результатами проведеного обговорення, враховуючи досвід роботи, рівень професійної компетентності, продуктивність праці, характеристики, комісія вирішила рекомендувати керівнику на посаду начальника Управління профорієнтації, профнавчання та навчальних закладів ОСОБА_7

Отже, твердження скаржника про існування станом на 29.06.2016 вільної вищезазначеної посади, яка не була їй запропонована не відповідає дійсності, оскільки, судом першої інстанції досліджено цей факт та встановлено, що з 21.06.2016 посаду начальника Управління профорієнтації, профнавчання та навчальних закладів правомірно обіймає ОСОБА_7, а тому на день попередження позивача 29.06.2016 такої вакансії не було.

Пунктом 1 ч. 1 cт. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Аналогічні роз'яснення надані Пленумом ВСУ в п. 19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду трудових спорів», відповідно до яких, при здійсненні вивільнення власник або уповноважений ним орган має право в межах споріднених професій та посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою, на іншу посаду, звільнивши з неї менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не було використане, суд не вправі обговорювати питання про доцільність такої перестановки, перегрупування.

Отже, питання переводу працівників на іншу посаду є компетенцією власника або уповноваженого ним органу. Переважне право залишитися на роботі з'ясовується у разі проведення звільнення працівників і не стосується випадків переведення працівників за їх згодою власником чи уповноваженим ним органом в межах підприємства, установи, організації.

Таким чином, відповідач, запропонувавши посаду начальника Управління профорієнтації, профнавчання та навчальних закладів ОСОБА_7, діяв відповідно до чинного законодавства, й жодним чином не порушив прав інших осіб, в тому числі прав позивача.

Щодо твердження позивача про ідентичність посадової інструкції начальника Управління профорієнтації та профнавчання, яке було виведено, з посадовою інструкцією начальника Управління профорієнтації, профнавчання та навчальних закладів слід зазначити наступне.

Посадова інструкція - це документ, який регламентує організаційно-правовий статус працівників і визначає їх конкретні завдання та обов'язки, права, повноваження, відповідальність, знання та кваліфікацію, які необхідні для забезпечення ефективної роботи працівників. Кожна посадова інструкція розробляється на підставі положення про структурний підрозділ.

Враховуючи той факт, що новоутворене Управління профорієнтації, профнавчання та навчальних закладів об'єднало в собі два самостійних до цього структурних підрозділи (Управління профорієнтації та профнавчання та Відділ навчальних закладів), перелік його завдань та функцій було значно розширено, тому посадова інструкція начальника даного Управління апріорі не може бути ідентичною посадовій інструкції начальника Управління профорієнтації та профнавчання, яке було виведено, що власне підтверджується змістом вказаних документів.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи викладені в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва