Справа № 580/1640/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2017 року м.Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В. за участю секретаря - Гладкової С.В., представника позивача - ОСОБА_1, відповідачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області в інтересах малолітніх: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів;

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачки, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є матір"ю неповнолітніх: ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3 Батько дітей в свідоцтві зазначений зі слів матері. Мати дітей не приділяє належної уваги вихованню дітей. Діти перебувають на обліку служби у справах дітей, як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах. Відповідачка притягувалася до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов'язків. Діти належним чином не доглянуті, умови проживання не відповідають санітарним нормам. Відповідачка часто залишає дітей самих вдома, навіть на ніч. Тому позивач просить суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітніх дітей та стягнути з неї аліменти на їх утримання.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 проти позову заперечила з тих підстав, що вона одружилась, у неї є належні умови для проживання дітей, підстав для позбавленні її батьківських прав немає.

Під час удового розгляду були встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини:

ОСОБА_2 є матір'ю трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.16)., ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17), ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18).

29 листопада 2016 року ОСОБА_2. уклала шлюб з ОСОБА_6 , що встановлено з оглянутого у судовому засіданні свідоцтва про шлюб (а.с.54), прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_2.

25 жовтня 2016 року виконавчим комітетом Лебединської міської ради складений висновок №3 про доцільність позбавлення батьківських прав (а.с.7), затверджений рішенням виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області №272 від 26 жовтня 2016 року. З висновку вбачається, що підставами для позбавлення батьківських прав виконком Лебединської міської ради вважає наступне: мати тривалий час не займається вихованням та утриманням дітей; ОСОБА_3 неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов'язків; 5 квітня 2011 року малолітні діти вилучались з сім'ї, у зв'язку з неналежними умовами виховання та утримання; 8 січня 2014 року діти вилучались з сім'ї у зв'язку з загрозою для життя та здоров'я, 14 січня 2014 року були повернуті; 20 жовтня 2016 року надійшло анонімне телефонне повідомлення про проживання сім'ї в несприятливих умовах, яке стало причиною вилучення дітей; згідно актів обстеження умов проживання від 20 жовтня 2016 року та 28 жовтня 2016 року малолітні діти не мають належних умов для фізичного та розумового розвитку.

Зазначений висновок суд не може покласти у основу рішення з наступних підстав: ОСОБА_3 притягувалась до адміністративної відповідальності по ст. 184 КУпАП 19 квітня, 7 червня та 6 серпня 2011 року, що стверджується довідкою Лебединського ВП ГУНП України в Сумській області (а.с.22) на яку міститься посилання у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, оскільки ОСОБА_2 відповідно до ст. 39 КУпАП є такою, що не притягувалась до адміністративної відповідальності.

Вилучення дітей з сім'ї у 2011 та 2014 роках саме по собі не може бути підставою для такого висновку, оскільки відсутнє посилання на обставини такого вилучення і відповідні висновки щодо стану дітей при вилученні, а також з того моменту пройшов значний проміжок часу.

З досліджених у судовому засіданні актів обстеження умов проживання від 20 жовтня 2016 року та 27 жовтня 2016року (а.с.19,20) встановлено, що 20 жовтня 2016 року житло не оглядалось, 27 жовтня 2016 року при огляді було встановлено, що у будинку не прибрано, у дітей відсутня окрема кімната і недостатньо забезпечені продуктами харчування.

До матеріалів цивільної справи доданий лише один протокол засідання комісії з питань захисту прав дитини від 25 жовтня 2016 року, тобто після вилучення дітей 20 жовтня 2016 року, про що свідчить акт про вилучення дітей (а.а.12) та рішення виконавчого комітету Лебединської міської ради №241 від 20 жовтня 2016 року. Доказів прийняття мір впливу або надання певної допомоги з приводу складних життєвих обставин у яких опинилася сім'я позивачем - суб'єктом владних повноважень надано не було.

З характеристик неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с.28-30) встановлено, що неповнолітні мають відставання у навчанні та з висновків класних керівників мати недостатньо приділяє уваги освіті дітей.

З акту обстеження умов проживання від 14 лютого 2017 року за новим місцем проживання ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 (а.а.75) судом встановлено, що в загалом створені умови для проживання неповнолітніх.

З дослідженого у судовому засіданні відеозапису вилучення дітей у ОСОБА_3, встановлено, яким чином відбувалось вилучення дітей, сам по собі відеозапис не може бути прийнятий судом як доказ невиконання ОСОБА_2 батьківських обов'язків.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7, суду пояснила, що вона працює завідувачем дитячого відділення Лебединської ЦРЛ, до відділення були доставлені діти ОСОБА_3, які були цілком здорові, ознак поганого харчування або голоду не було. Співмешканець ОСОБА_3 вів себе зухвало.

Допитані у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона працює в школі №1. 20 жовтня 2016 року мала намір обстежити умови проживання дітей ОСОБА_2 їх не пустили до будинку і вона брала участь у вилученні дітей, які були одягнуті не належно.

Свідок ОСОБА_9 допитана у судовому засіданні пояснила, що 20 жовтня 2016 року до міськради зателефонувала невідома особа і повідомила, що по вул. Козіївка перебувають діти. Коли вони вийшли за вказаною адресою то виявили, що діти були занедбані їх перебування там було небезпечне для їх життя. З цих підстав їх було вирішено вилучити. Після вилучення діти були доставлені до Лебединської ЦРЛ. Коли приїхали, ОСОБА_3 була відсутня і її вже розшукували правоохоронні органи. Коли вилучали дітей одна дівчина була в літніх черевиках. Діти самі збирали свої речі. ОСОБА_3 скаржився, що співмешканець застосовував до нього силу. Діти повідомляли, що вони харчувалися лише в школі.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона працює в Лебединському міському центрі соціальних служб сім'ї, дітей та молоді, відповідачку вона знає коли почала працювати в соціальному центрі в 2012 році. 20 жовтня 2016 року вона, в складі комісії, прийшла до будинку ОСОБА_3 так як надійшов анонімний дзвінок про те, що діти знаходяться без догляду. Коли вони прийшли до будинку, їм відкрив старший син ОСОБА_3. Сказав, що мати з «дядьком» пішла оформляти субсидію, мати з «дядьком» вдень з ними, а на ніч ідуть. Інші діти розповідали, що «дядько» їх ображає, а мати нічого не каже. До будинку вони потрапити не змогли. Від соціального супроводу ОСОБА_3 відмовлялась. Вони приносили продукти харчування, речі.

Свідок ОСОБА_12, допитана у судовому засіданні, пояснила, що вовна працює вчителем у школі № 1 і є класним керівником ОСОБА_3, він не агресивний, спокійний, але скритний. Вони приходили до будинку, де проживає ОСОБА_3, там не були створені належні умови, було брудне покриття підлоги, посуд, там було темно. ОСОБА_3 часто забувався зошити, домашні завдання не робив практично ніколи. Вона надавала допомогу у виконані домашніх завдань. Хоча ОСОБА_3 розумний хлопець, начитаний, допомоги матері вона не помічала. ОСОБА_3 відвідувала батьківські збори, але не всі, також здавала кошти батьківському комітету.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона працює вчителем у школі № 1 і є класним керівником ОСОБА_4. Вона декілька разів вимивала шию ОСОБА_4. 6 вересня 2016 року приходила додому до ОСОБА_2, але їх не було вдома. У ОСОБА_4 не було спортивної форми та іншого шкільного приладдя. Вона просила кухарів і вони підгодовували ОСОБА_4. З математики у ОСОБА_4 не має і початкового рівня знань.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що вовна працює вчителем у школі № 1 і є класним керівником ОСОБА_5. ОСОБА_5 є слабкою у навчанні, вона не виконує домашнє завдання, мати їй не допомагає робити домашнє завдання. Вона просила ОСОБА_3 перевезти ОСОБА_5 на інклюзивну форму навчання. Діти ОСОБА_3 не виконують домашні завдання, ті речі які вони давали дітям вони губили.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що він працює міським головою, він познайомився з ОСОБА_2 20 жовтня 2016 року коли приїжджали вилучати дітей на АДРЕСА_1, її та співмешканця не було вдома, але через пів години вони з'явились. Коли вони приїхали, діти були уже з речами і готові тікати з того будинку, причина цього була та, що вони нічого не їли і у будинку було брудно. ОСОБА_6 - співмешканець відповідачки постійно погрожував ОСОБА_3 Діти виривались від матері і не бажали залишитись. Діти були одіті у обносках. Він казав їй, що вона ставиться до дітей гірше ніж інші до тварин.

Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного Кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Малолітні діти є особливою категорією населення, яка характеризується соціальною вразливістю та неспроможністю внаслідок власного віку звернутися до суду з метою реалізації процесуального права.

Стаття 152 Сімейного Кодексу України визначає, що дитина має гарантоване право на належне батьківське виховання. Тобто, ніякі обставини, які складаються у батьків, не можуть вважатися такими, що беззаперечно звільняють чи унеможливлюють виконання ними батьківських обов'язків з виховання, догляду та утримання дітей.

Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення СК України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір'ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов'язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім'ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 СК України.

У п. 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права. Слід зауважити, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року, зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (рішення Європейського Суду у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" зазначається, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини."

Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини, держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків суду належить з'ясувати чи зазнавала дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждала вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я.

За змістом п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Відповідно до п.п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України, підставою для позбавлення батьківських прав, а, отже, і для відібрання дітей, можуть бути: ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоке доводження з дитиною; якщо батьки є хронічними алкоголіками або наркоманами; якщо батьки вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Під час розгляду справи судом не встановлено жодної із підстав, визначених п.п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України.

Представник позивача наданими суду доказами та своїми поясненнями у судовому засіданні намагалася довести, що відповідачка свідомо ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню своїм неповнолітніх дітей, в результаті чого, останні позбавлені її батьківської опіки, любові і турботи.

Із зібраних позивачем та досліджених судом доказів вочевидь слідує, що ОСОБА_2 через складні сімейні обставини, відсутність необхідних коштів, постійного місця роботи не змогли дати дітям належні умови для їх проживання та розвитку, які вимагали від них соціальні служби, але такі її дії не свідчать про відсутність у неї батьківської любові та турботи щодо своїх дітей, вони швидше свідчать про протиправну поведінку відповідачки в суспільстві, а саме залишення дітей без особистого нагляду та недостатнє приділення уваги навчанню дітей, а ніж про свідоме ухилення їх від виконання батьківських обов'язків по відношенню до дітей. Стверджувати на підставі даних доказів, що ці умови беззаперечно вказують на існування реальної небезпеки для життя, здоров'я і морального виховання дітей, неможливо.

З огляду на наведені обставини, враховуючи відсутність в позовній заяві посилань на докази загрози здоров'ю, життю або психічному стану дітей під час перебування з матір'ю, позитивні зміни в житті та поведінці відповідачки, її бажання в створенні належних, здорових умов для виховання дітей, враховуючи охоронювані Конституцією України інтереси дитини та її права на проживання, утримання і вихованні в сім'ї, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 15, 58, 59, 60, 209, 213 - 215, 224,226 ЦПК України, ст.ст. 150, 155,164-166 СК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області в інтересах малолітніх: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської області через Лебединський районний суд шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Суддя Бакланов Р. В.