Справа № 458/291/17
РІШЕННЯ

30 травня 2017 року Турківський районний суд Львівської області в складі судді Строни Т.Г., за участю секретаря Козловської С.М., розглянувши в м.Турці Львівської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання спростування неправдивої інформації та стягнення відшкодування моральної шкоди,

встановив:

21.03.2017 року до суду із позовом звернувся ОСОБА_1.

Посилається на те, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з сімєю.

По сусідству із ним проживає ОСОБА_2, з яким вони живуть в поганих стосунках вже багато років.

ОСОБА_2 з неповагою ставиться до нього та його сімї.

Ще в далекому 1992 році ОСОБА_2 захопив частину його земельної ділянки, знищивши межові знаки. Він змушений був звертатись за захистом до суду, і рішенням суду ОСОБА_2 був зобовязаний не чинити йому перешкод в користуванні земельною ділянкою.

З цього часу ОСОБА_2 постійно вчиняє різні дії, спрямовані на погіршення стосунків із ним, пише на нього різні скарги, заяви наклепницького характеру, в яких звинувачує його у вчиненні різних правопорушень.

Він намагався не конфліктувати з ОСОБА_2, але витерпіти цього всього вже не може.

Так, ОСОБА_2 став вчиняти на нього наклепи, які здійснював у письмовій формі, звертаючись із заявами в прокуратуру.

19.09.2016 року ОСОБА_2 подав письмову заяву в прокуратуру району, в якій вчинив на нього наклеп у вчиненні ним злочинів: ОСОБА_2 звинуватив його у викраденні лісу, підробці документів та розповсюджує інші неправдиві відомості.

З цього приводу він також звернувся в Турківське відділення поліції, щоб прийняти міри до ОСОБА_2 за вчинення на нього наклепу.

У висновку за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 та його заяви від 10.10.2016 року зазначено, що факти, викладені в заяві ОСОБА_2, не знайшли свого підтвердження. Також у висновку зазначено, що маються цивільно-правові відносини.

Вважає, що ОСОБА_2 своїми письмовими заявами, які він скеровує в прокуратуру та поліцію, де звинувачує його у вчиненні правопорушень, принижує його гідність, честь.

Даючи письмові повідомлення відносно нього про вчинення злочинів, які нічим не підтверджуються, ОСОБА_2 принижує його не тільки перед сусідами та знайомими, але і серед правоохоронних органів, інших громадян, які причетні до розгляду цих заяв.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

В своїй постанові Пленум Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив наступне:

«...враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя".

В п. 3 Постанови вказано, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканність ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Відповідно до вимог п.15 Постанови при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4)у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі статтею 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

А в статті 280 ЦК України встановлено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Доказами розповсюдження неправдивої інформації відносно нього вважає:

-скаргу ОСОБА_2, направлену на ім'я прокурора району від 19 вересня 2016 року.

-матеріали перевірки Турківським ВП скарги ОСОБА_2

Просить суд:

1.Зобовязати ОСОБА_2 не розповсюджувати відносно нього неправдиву інформацію;

2.Стягнути з ОСОБА_2 на його користь завдану йому моральну шкоду за розповсюдження неправдивих відомостей про вчинення ним правопорушень в розмірі 3000 гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник, ОСОБА_3, позов підтримали та надали суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 і його представник, ОСОБА_4, позов не визнали і надали суду пояснення, аналогічні викладеним в письмовому запереченні від 29.05.2017 року.

Вважають вимоги ОСОБА_1 незаконними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Наводячи у позовній заяві положення постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної особи», позивач, ОСОБА_1, не бере до уваги положення п. 16 зазначеної постанови, а саме: «відповідно до статті 40 Конституції України, у випадку, коли особа звертається до державних органів чи їх посадових осіб із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації».

Так, у своєму позові, ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 поширював про нього неправдиву інформацію та наклепи шляхом звернень з письмовими заявами до правоохоронних органів. Хоча подані ОСОБА_2 в заявах відомості не знайшли підтвердження, таким чином було реалізоване конституційне право на звернення до компетентних державних органів. Метою звернень ОСОБА_2 було не поширення неправдивої інформації про ОСОБА_1, а тим більше не заподіяння шкоди його репутації, честі та гідності, а лише - захист конституційних прав та інтересів, які могли бути обєктом правопорушення.

Інших тверджень та доказів про те, що ОСОБА_2 якимось чином здійснює наклепи та поширює неправдиві відомості про позивача у позовній заяві не наведено.

Крім того, як зазначає, у позові ОСОБА_1, Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно дотримуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Як вже було ОСОБА_2 зазначено, він дотримується Конституції та законодавства України, і повністю усвідомлює межі права на свободу думки і слова. Вважає позовну вимогу ОСОБА_1 про зобовязання ОСОБА_2 не розповсюджувати неправдиву інформацію незаконною та такою, що обмежує його конституційні права, а значить, не підлягає задоволенню.

Таким чином, оскільки, на думку ОСОБА_2, в його діях відсутні ознаки порушення особистих немайнових прав позивача, вимога про стягнення з нього моральної шкоди є безпідставною та необгрунтованою, а отже, не підлягає задоволенню.

Позивачем, ОСОБА_1, не зазначено, в чому саме полягає завдана йому моральна шкода. Також, позивач не наводить доказів, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Так, відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Оскільки немає підтверджень порушення ОСОБА_2 особистих немайнових прав ОСОБА_1, позовна вимога про стягнення моральної шкоди не має під собою жодних підстав.

Просять суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за заявою від 21.03.2017 року відмовити повністю.

Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши обставини справи, всі наявні документи, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що:

-22.09.2016 року до Турківського ВП Самбірського ВП ГУ НП України у Львівській області із письмовою заявою звернувся ОСОБА_1 про те, що його сусід, ОСОБА_2, самовільно зрізав його фруктові дерева, чим завдав йому шкоди на суму 1500 гривень;

-26.09.2016 року до Турківького відділу Самбірської місцевої прокуратури із письмовою заявою звернувся відповідач про те, що позивач 16.09.2016 року погрожував фізичною розправою та вбивством. Дана заява була скерована на перевірку до Турківського ВП Самбірського ВП ГУ НП України у Львівській області.

03.10.2016 року до Турківського ВП Самбірського ВП ГУ НП України у Львівській області із письмовою заявою звернувся позивач про те, що відповідач постійно погрожує йому фізичною розправою, розповсюджує про нього неправдиві чутки про те, що він ніби-то краде ліс та незаконно зробив собі групу інвалідності.

Перевірками було встановлено, що із пояснень заінтересованих осіб вбачається, що в діях сторін відсутні ознаки правопорушення, а вбачаються цивільно-правові відносини.

Фактів розповсюдження відповідачем неправдивої та такої, що принижує його честь і гідність інформації, позивачем не наведено.

Наведене вище підтверджується: висновком ЖЕО № 3120 від 26.09.2016 року по письмовій заяві ОСОБА_2 та ОСОБА_1; висновком ЖЕО № 3069 від 22.09.2016 року по письмовій заяві ОСОБА_1; поясненнями в судовому засіданні позивача, ОСОБА_1, про те, що відповідач окрім правоохоронних органів зі скаргами на нього більше нікуди не звертався.

Не довіряти даним доказам у суду немає підстав, оскільки ці докази підтверджуються поясненнями сторін в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи вимоги Конституції України та Закону України "Про звернення громадян", відповідач діяв правомірно, позивачем не надано суду доказів порушення його прав, а саме: розповсюдження відповідачем неправдивої інформації про позивача, а тому у суду на даний час відсутні підстави вважати, що діями відповідача порушені будь-які права позивача та заподіяно моральну шкоду.

На підставі наведеного вище та керуючись статтями 4, 10, 11, 60, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, Конституції України, Законом України "Про звернення громадян", статтями 11, 15, 22, 50 Цивільного кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Львівської області через Турківський районний суд Львівської області протягом 10 днів із дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 03 червня 2017 року.

Суддя -