Ухвала іменем україни
24 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Костянтинівської міської ради Донецької області, про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої ОСОБА_4 без згоди матері, стягнення аліментів на дитину, за касаційною скаргою ОСОБА_14, в інтересах якого діє ОСОБА_6, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року позивач - громадянин Японії ОСОБА_14 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просив визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком дитини - позивачем ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач посилався на те, що він, на відміну від відповідача - матері дитини ОСОБА_5, може дати дитині більш гідне матеріальне утримання, виховання та розвиток. Зазначав, що відповідач не займається вихованням дитини, не має постійного заробітку в Україні, а дитина виховується бабою ОСОБА_8, яка у зв'язку з подіями, викликаними проведенням АТО, виїхала з м. Костянтинівка Донецької області на тимчасове проживання до Дніпропетровської області.

Також позивач просив ухвалити рішення, яким надати йому дозвіл на виїзд дитини за межі України до Японії, за його постійним місцем проживання, оскільки відповідач, як матір дитини, заперечує будь-який виїзд дитини за кордон.

Ураховуючи, що при перебуванні дитини на його утриманні, мати дитини ОСОБА_5 буде ухилятись від надання матеріальної допомоги на утримання дитини, просив стягнути з відповідача на його користь 10 % від заробітку (доходу) відповідача на утримання доньки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_14, в інтересах якого діє ОСОБА_6, просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись, зокрема, судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Установлено, що під час тимчасового перебування ОСОБА_5 у Японії, у 2009 році вона познайомилась з позивачем - громадянином Японії ОСОБА_14, з яким стала проживати у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу за місцем проживання відповідача у м. Йокогамі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_9 у м. Костянтинівка Донецької області народилась донька ОСОБА_4.

Відділом реєстрації актів по м. Костянтинівка Донецької області в Книзі реєстрації народжень від 17 березня 2010 року виконано запис № 157 про народження дитини ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження від 17 березня 2010 року серії НОМЕР_1.

За ініціативою ОСОБА_9 в реєстраційних документах про народження дитини її батьком записаний ОСОБА_10

Відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року батьком дитини визнано ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, та зобов'язано відділ реєстрації актів по м. Костянтинівка Донецької області в Книзі реєстрації народжень від 17 березня 2010 року виключити із актового запису № 157 відомості про ОСОБА_10 як батька дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зазначити батьком дитини ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також змінити прізвище та по батькові дитини на ОСОБА_4.

Починаючи з вересня 2010 року, сторони разом з дитиною постійно проживали однією сім'єю за місцем проживання позивача ОСОБА_14 у Японії.

У липні 2014 року ОСОБА_5 разом з дитиною, без погодження з позивачем ОСОБА_14, виїхала на постійне проживання до України, де зараз і проживає у АДРЕСА_1.

Відповідно до акта перевірки житлових умов від 30 травня 2015 року КП «Служба єдиного замовника» № 5, житлові умови у зазначеній квартирі відповідають санітарним умовам для проживання дитини, яка має свою окрему кімнату.

Відповідно до акта обстеження умов проживання дитини, складеного 04 грудня 2015 року фахівцями Служби у справах дітей та центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Костянтинівської міської ради, у дитини є окрема кімната, місце для сну та відпочинку, достатньо іграшок та книжок згідно з віком та статтю дитини, яка забезпечена всім необхідним для виховання та розвитку. Дитина має прихильність до родини матері, в розмові згадувати батька не хоче.

ОСОБА_5 має доходи від здачі в оренду житла у розмірі 4 тис. грн на місяць та доходи від роботи перекладачем у розмірі 4 тис. грн на місяць, а також має у приватній власності магазин; не зловживає спиртними напоями, не схильна до порушень норм закону та суспільної моралі, що сприяє правильному і здоровому розвитку і вихованню доньки та свідчить про її здатність забезпечити виховання доньки ОСОБА_4, як фізично, так і психологічно здоровою і всебічно розвиненою особистістю.

Малолітня ОСОБА_4, проживаючи з матір'ю, має належний догляд, навчається, відвідує цікаві для неї позашкільні заклади, відпочиває у період шкільних канікул разом з матір'ю.

Із довідки, виданої завідуючим дитячого навчального закладу № 13 «Топольок» від 25 квітня 2016 року № 11 вбачається, що ОСОБА_4, 2010 року народження, відвідує указаний дошкільний навчальний заклад.

Оскільки висновок органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Донецької області від 11 березня 2016 року № 376/1, згідно з яким встановлена доцільність визначити місце проживання дитини з матір'ю, та висновок цього ж органу опіки та піклування від 11 травня 2016 року № 276/12, яким вирішення місця проживання дитини віддано на розсуд суду, побудовані на одних і тих самих доказах, суд першої інстанції не взяв до уваги обидва висновки.

Відмовляючи у позові про визначення місця проживання дитини з батьком, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, приймаючи до уваги наведені фактичні обставини, виходив із того, що відповідач має достатнє матеріальне забезпечення для належного утримання і виховання доньки ОСОБА_4 та дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 створені всі належні умови для матеріального утримання, виховання та розвитку дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованою Україною 27 січня 1991 року, що є основним документом, який визначає правові стандарти у сфері захисту прав дітей, зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не може, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

Судами враховано вік дитини (6 років) і наявність між дитиною та матір'ю тісного зв'язку, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини.

Позивачем ОСОБА_14 не наведено належних доказів перешкоджання відповідачем у спілкуванні з донькою та вжиття будь-яких заходів для порозуміння та добровільного погодження з ОСОБА_5 спірних питань щодо спілкування з дитиною, яка проживає разом із матір'ю у квартирі АДРЕСА_1.

Колегія суддів також вважає, що судами обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимог про надання дозволу ОСОБА_14 на виїзд дитини за межі України без погодження з матір'ю дитини та стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_14 аліментів на дитину, оскільки указані вимоги є похідними від вимоги про визначення місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_14, в інтересах якого діє ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

Т.Л.Ізмайлова

С.О.Карпенко