ухвала

іменем україни

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення боргу та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року,

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що 13 жовтня 2010 року між нею та ОСОБА_7 було укладено договір позики грошей, за умовами якого вона передала, а ОСОБА_7 прийняв 168 000 гривень, що на момент підписання договору становило 21 000 доларів США, та зобов'язався повернути грошові кошти до 22 жовтня 2010 року з урахуванням зміни курсу валют на момент розрахунку, проте зобов'язання за договором позики не виконав, суму боргу не повернув.

Крім того, 07 лютого 2011 року між нею та ОСОБА_7 було укладено договір позики грошей, за умовами якого вона передала, а ОСОБА_7 прийняв 44 500 гривень, що на момент підписання договору становило 5 500 доларів США, та зобов'язався повернути грошові кошти до 07 квітня 2011 року з урахуванням зміни курсу валют на момент розрахунку, проте зобов'язання за договором позики не виконав, суму боргу не повернув.

Позивач зазначила, що відповідач ОСОБА_7 при укладанні договорів позики від 13 жовтня 2010 року та 07 лютого 2011 року діяв за письмовою згодою своєї дружини ОСОБА_8, а тому вважає, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повинні повернути суму боргу в рівних частках кожний.

Крім того, позивач вказала на те, що в липні 2011 року представник позивача ОСОБА_10 та відповідачі ОСОБА_9 і ОСОБА_7 досягли згоди щодо відшкодування заборгованості за вищенаведеними договорами позик шляхом передання в оренду на 49 років земельної ділянки площею 7,468 га, яка розташована на території Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, масив № 11, земельна ділянка НОМЕР_1, що належить ОСОБА_9

За цим договором оренди було погоджено розмір орендної плати по 340 гривень щомісячно, що відповідало розміру заборгованості за договорами позики від 13 жовтня 2010 року та 07 лютого 2011 року, з можливістю перегляду орендної плати раз у п'ять років, проте ОСОБА_9 і ОСОБА_7 ухилились від укладення договору оренди землі, порушили домовленості, чим спричинили їй моральну шкоду.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики грошей від 07 лютого 2011 року у розмірі 122 199 грн 30 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 1 222 грн.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року рішенняПриморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2015 року скасовано.

Ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення боргу та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики грошей від 13 жовтня 2010 року, з урахуванням встановлених індексів інфляції та трьох відсотків річних за час прострочення, у розмірі 589 954 грн 69 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики грошей від 07 лютого 2011 року, з урахуванням встановлених індексів інфляції та трьох відсотків річних за час прострочення, у розмірі 150 219 грн 07 коп.

В решті заявлених позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 не виконав зобов'язання за договорами позики, які були укладені в інтересах сім'ї, а тому з відповідачів підлягає стягненню заборгованість з урахуванням трьох процентів річних за договором від 07 лютого 2011 року. Однак безпідставними є вимоги про стягнення індексу інфляції, оскільки договорами позики передбачено обов'язок позичальника повернути грошові кошти з урахуванням курсу валют США до національної валюти на момент розрахунку.

В частині стягнення заборгованості за договором від 13 жовтня 2010 року слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про яку заявлено стороною у справі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що з позовними вимогами про стягнення боргу за договором позики від 13 жовтня 2010 року позивач звернулась в межах передбаченого строку позовної давності, оскільки строк позовної давності починається з червня 2012 року з моменту пред'явлення вимоги, та закінчується в червні 2015 року, а ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом в березні 2014 року.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення суми боргу за договорами з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, виходячи з того, що вказаними договорами визначено, що зобов'язання виконується в національній валюті - гривні, сума в доларах США визначена лише як еквівалент, а не як основна валюта зобов'язання.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції у повній мірі погодитися не можна.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 13 жовтня 2010 року ОСОБА_6 як позикодавець та ОСОБА_7 як позичальник, уклали договір позики грошей, посвідчивши його у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Буракової О.І. за номером в реєстрі № 938.

За умовами вказаного договору ОСОБА_7 позичив у ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 168 000 гривень, що на момент підписання договору за домовленістю сторін в еквіваленті становило 21 000 доларів США, із зобов'язанням повернути грошові кошти у визначені договором розмірі, строку і порядку.

Згідно з п. 3 договору позики від 13 жовтня 2010 року позика є безпроцентною, а згідно з п. 4 цього договору сума позики передана на строк до 22 жовтня 2010 року, позика повинна бути повернута одноразово.

Пунктом 7 договору позики передбачено, що позичальник зобов'язаний після спливу строку повернення позики повернути позику протягом строку, встановленого вимогою позикодавця, але не пізніше ніж за 30 днів, з дня одержання позичальником повідомлення, відправленого нотаріусом або врученим особисто під розписку.

Крім того, 07 лютого 2011 року ОСОБА_6 як позикодавець та ОСОБА_7 як позичальник уклали договір позики грошей, посвідчивши його у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Буракової О.І. за номером в реєстрі № 119.

За умовами цього договору ОСОБА_7 позичив у ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 44 500 грн, що на момент підписання договору за домовленістю сторін в еквіваленті становило 5 500 доларів США, із зобов'язанням повернути грошові кошти у визначені договором розмірі, строку і порядку.

Згідно з п. 3 договору позики від 07 лютого 2011 року позика є безпроцентною, згідно з п. 4 цього договору сума позики передана на строк до 07 квітня 2011 року, позика повинна бути повернута одноразово.

Пунктом 7 договору позики від 07 лютого 2011 року передбачено, що позичальник зобов'язаний після спливу строку повернення позики повернути позику протягом строку, встановленого вимогою позикодавця, але не пізніше ніж за 30 днів, з дня одержання позичальником повідомлення, відправленого нотаріусом або врученим особисто під розписку.

13 жовтня 2010 року та 07 лютого 2011 року ОСОБА_8 подала заяви, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. про те, що вищевказані договори позики укладаються в інтересах сім'ї.

Також встановлено, що 18 травня 2012 року ОСОБА_6 через приватного нотаріуса Буракову О.І. було направлено заяву на адресу ОСОБА_7 з вимогою повернення позики за договором позики від 13 жовтня 2010 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних на час прострочення в строк до 01 червня 2012 року.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, за змістом ст. 11 ЦК України, підставами для виникнення зобов'язань можуть бути різні юридичні факти. Зобов'язання можуть виникати з договорів, у тому числі з кредитних правовідносин.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Так, апеляційний суд вищевикладеного не врахував, не звернув уваги на те, що в договорі позики від 13 жовтня 2010 року чітко вказано строк виконання зобов'язання - до 22 жовтня 2010 року та саме з цього моменту починається перебіг позовної давності.

Крім того, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу,якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

З огляду на викладене вимоги про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не можна визнати законними й обґрунтованими.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Так, апеляційний суд вищевикладеного належним чином не врахував, установивши, що умовамидоговору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань ОСОБА_7 в доларах США, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим й воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак