Справа №601/1675/16
Провадження № 2/601/37/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2017 року Кременецький районний суд Тернопільської області в складі: головуючої судді Мочальської В.М.,

з участю секретаря Коляди О.В.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Зазначала, що за час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі ними було придбано три нежитлові будівлі, що в с. Жолоби Кременецького району Тернопільської області, земельну ділянку площею 0,12 га в с. Жолоби урочище «Калівка» та створено товариство з обмеженою відповідальністю «Спільне Українсько-Польське Підприємство «ЕКО БУД».

Посилаючись на те, що вони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя, ОСОБА_1 просила поділити спірне майно й визнати за нею право власності на земельну ділянку та корпоративні права учасника ТОВ «Спільне Українсько-Польське Підприємство «ЕКО БУД» в розмірі 15%, залишивши у власності відповідача три нежитлові будівлі, а також стягнути на її користь судові витрати.

У судовому засіданні позивач підтримала позов з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що земельна ділянка набута ним у власність після розірвання шлюбу, а тому не є спільною власністю подружжя та корпоративні права учасника ТОВ «Спільне Українсько-Польське Підприємство «ЄКО-БУД» не є спільною власністю подружжя.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши представлені докази, прийшов до переконання про те, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 грудня 1979 року до 30 квітня 2014 року, що підтверджується рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30.04.2014 року.

09 жовтня 2008 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав нежитлові будівлі: вагову, що знаходиться в с. Жолоби по вул. Бригадна № 2-б Кременецького району Тернопільської області; корівник, що знаходиться в с. Жолоби по вул. Бригадна № 2-г Кременецького району Тернопільської області; споруду ОЗК, що знаходиться в с. Жолоби по вул. Бригадна № 2-в Кременецького району Тернопільської області, що підтверджується договором купівлі продажу, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

04 листопада 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 створили ТОВ «Спільне Українсько-Польське Підприємство «ЕКО БУД», передавши до їх статутних фондів 233310,00 грн. (70,00% від розміру Статутного Капіталу), 49995,00 (15,00% від розміру Статутного Капіталу) та 49995,00 (15,00% від розміру Статутного Капіталу) грн. відповідно.

Відповідно до рішення Жолобівської сільської ради від 26 червня 2011 року ОСОБА_2 дано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з наданням у власність за рахунок земель попереднього користувача ОСОБА_5 в с. Жолоби в ур. «Калівка» загальною площею 0,12 га.

Згідно квитанцій від 03.06.2015 року та від 05.10.2015 року відповідачем за виготовлення правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку сплачено 1600 грн..

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.11.2015 року, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, що розташована в с. Жолоби Кременецького району Тернопільської області, кадастровий № :02:001:0508 для ведення особистого селянського господарства. Дата державної реєстрації земельної ділянки 05.10.2015 року.

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 CК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відносини стосовно майна господарського товариства регулюються нормами ЦК України, ГК України та Законом України «Про господарські товариства».

За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Згідно зі ст. 115 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Ризик випадкової загибелі або пошкодження майна, що є власністю товариства або передане йому в користування, несе товариство, якщо інше не передбачено установчими документами.

Разом із тим з урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників.

Крім того, згідно роз'яснень, які містяться в п. 28 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», статтею 12 Закону України від 19 вересня 1991 року № 1576-ХІІ «Про господарські товариства» встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Виходячи зі змісту ч. ч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів.

Таким чином, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 CК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу.

Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст. ст. 116, 147 ЦК України є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї.

Отже, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року №6-61цс13, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З врахуванням вищенаведеного позов ОСОБА_1 в частині виділити у власність корпоративні права учасника ТОВ Спільне Українсько-Польське Підприємство «ЕКО-БУД» в розмірі 15% в грошовому еквіваленті 49995,00 грн. є безпідставним.

Посилання позивача на рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 від 19.09.2012 року є безпідставним, оскільки стосується приватного підприємства, заснованого одним із подружжя.

Не підлягають до задоволення вимоги позивача про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,12 га, оскільки за статтями 125 і 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача, оскільки одержана ОСОБА_2 05.10.2015 року після розірвання шлюбу.

Не підлягають до задоволення вимоги позивача про залишення у власності відповідача трьох нежитлових будівель, оскільки відповідач є власником даних приміщень. Так, 09 жовтня 2008 роки за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав нежитлові будівлі: вагову, що знаходиться в с. Жолоби по вул. Бригадна № 2-б Кременецького району Тернопільської області; корівник, що знаходиться в с. Жолоби по вул. Бригадна № 2-г Кременецького району Тернопільської області; споруду ОЗК, що знаходиться в с. Жолоби по вул. Бригадна № 2-в Кременецького району Тернопільської області, що підтверджується договором купівлі продажу, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач з позовом про поділ нежитлових будівель до суду не зверталась, хоча їй було роз»яснено у судовому засіданні право на збільшення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 6, 8, 10, 15, 30, 212, 214, 221 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається до апеляційного суду Тернопільської області через Кременецький районний суд Тернопільської області на протязі 10 днів з дня проголошення рішення.

Головуючий: