Ухвала

іменем україни

7 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Євграфової Є.П.,

ЖуравельВ.І., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Виноградівський районний відділ головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та скасування державної реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 1 березня 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1. У 2002 році він з ОСОБА_4 уклав шлюб і вона, як його дружина, в 2004 році поселилась у належний йому будинок та проживала до 2014 року. У 2015 році шлюб між сторонами розірвано. З грудня 2014 року ОСОБА_4 не є членом його сім'ї, проживає за іншою адресою, при цьому добровільно знятися з реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_1 не бажає.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнатиОСОБА_4 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 та скасувати її реєстрацію за вказаною адресою.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням рішення апеляційного суду Закарпатської області від

1 березня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, відмовлено в задоволенні позову з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач при зверненні до суду з даним позовом, неправильно кваліфікував правовідносини, які склались між ним та відповідачем, оскільки остання, як встановлено у суді, набула право проживання та користування спірним будинком у встановленому законом порядку, зокрема, в порядку вимог ст. ст. 64-65 ЖК України, а тому позбавлення її права проживання та користування цим будинком можливо в судовому порядку за позовом власника з підстав, передбачених законом.

Змінюючи мотиви ухваленого місцевим судом рішення, апеляційний суд посилався на те, що у разі виникнення спору між власником і членами (колишніми) його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України. Посилався на недоведення позивачем факту про те, що відповідач вибула зі спірного будинку і не використовує його для проживання понад одного року без поважних причин, має інше житло і проживає там.

Рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 листопада 2003 року ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 вселилася до вказаного будинку та зареєстрована як член сім'ї власника цього будинку в порядку, передбаченому положеннями

ст. 156 ЖК України.

Рішенням Виноградівського районного суду від 20 травня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що на даний момент відповідач не є членом його сім'ї, а її реєстрація в належному йому будинку порушує його право власності.

За положеннями ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Як убачається зі змісту протоколу засідання комісії з питань захисту прав від 23 грудня 2014 року, складеному в присутності і ОСОБА_3, і ОСОБА_4, ОСОБА_4 навела причини свого непроживання за місцем реєстрації, а саме: агресивна поведінка позивача по відношенню до відповідачки, неповага, приниження, фізичне насильство, зрада, нерідки випадки рукоприкладства.

У свою чергу причиною конфліктів у сім'ї, ОСОБА_3 зазначав різні релігійні погляди сторін.

У силу положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд вірно застосував положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, на підставі наданих сторонами доказів, яким дав оцінку відповідно до ст. 212 ЦПК України, встановив фактичні обставини справи та прийшов правильного висновку про недоведення позивачем факту непроживання відповідача у спірному будинку понад одного року без поважних причин, що є його процесуальним обов'язком відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги висновки суду не спростовують.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 1 березня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.
ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:
В.С. Висоцька Є.П. Євграфова В.І. Журавель
О.В. Умнова