У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 24 травня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю представника відповідача Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Черняк Є.Ю., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання третейського застереження недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У червні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 13 грудня 2007 року між ним та закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа - Банк»; банк) укладено кредитний договір № 490053422, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 24 534,11 доларів США зі сплатою 13 % річних за користування кредитними коштами строком до 13 грудня 2014 року. Пунктом 11.4 кредитного договору передбачено, що судовий захист прав і законних інтересів, які мають сторони у зв'язку з цим договором, у тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні дії даного договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням договору збитків і недійсність (неукладеність) договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його регламенту. Посилаючись на те, що вказане третейське застереження не відповідає вимогам чинного законодавства, просив суд визнати його недійсним. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним третейське застереження, яке включене, як п. 11.4. кредитного договору № 490053422 від 13 грудня 2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» і ОСОБА_7 з моменту укладення, а саме з 13 грудня 2007 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що третейське застереження, яке міститься у п. 11.4 кредитного договору, не відповідає вимогам ст. 39 Закону України «Про третейські суди», та врахувавши, що сторонами у договорі визначено позовну давність у 50 років, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд погодився з висновком про обґрунтованість заявлених вимог, однак дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Проте з висновками апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. Судом встановлено, що 13 грудня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 490053422, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 24 534,11 доларів США зі сплатою 13 % річних за користування кредитними коштами строком до 13 грудня 2014 року. Відповідно до п. 11.4 кредитного договору судовий захист прав і законних інтересів, які мають сторони у зв'язку з цим договором, у тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні дії даного договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням договору збитків і недійсність (неукладеність) договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його регламенту. Справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням даного договору сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського суду при кожному вирішенні спору, що може виникнути між ними в зв'язку з даним договором. Сторони домовилися, що якщо одна із сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їхнього спору у третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання та виклику сторін. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про третейські суди» третейський розгляд здійснюється у засіданні третейського суду за участю сторін або їх представників, якщо сторони не домовилися про інше щодо їхньої участі в засіданні. Третейський суд вправі визнати явку сторін у засідання обов'язковою. Сторонам має бути направлене повідомлення про день, час та місце проведення засідання третейського суду не пізніше ніж за 10 днів до такого засідання. Повідомлення направляється або вручається в порядку, визначеному статтею 15 цього Закону. Третейський суд під час розгляду справи повинен забезпечити додержання принципу змагальності сторін, рівні можливості та свободу сторонам у наданні ними доказів і у доведенні перед третейським судом їх переконливості. Сторони мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь у засіданнях третейського суду, надавати докази, брати участь у дослідженні доказів, подавати клопотання, давати письмові та усні пояснення, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників розгляду, заявляти відводи, користуватися іншими правами відповідно до третейської угоди у третейському суді для вирішення конкретного спору чи регламенту третейського суду та цього Закону. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 3 ст. 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається зі змісту позовної заяви, як на підставу недійсності третейського застереження позивач посилався також на порушення вимог п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», яким встановлено заборону третейським судам здійснювати розгляд справ про захист прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд викладеного не врахував, не навів мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги, та ухвалив рішення при неповно з'ясованих обставинах. Крім того, дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, залишив поза увагою, що відповідно до п. 11.6 кредитного договору сторони, реалізуючи свої права, що встановлені ст. 259 ЦК України, домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають із даного договору, включаючи, але не обмежуючись відшкодуванням збитків, сплатою неустойок (штрафів, пені) тощо, становить 50 років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до договору є договором про збільшення позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (ч. 2 ст. 6 ЦК України). За змістом ч. 3 цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Отже, висновок апеляційного суду про пропуск позивачем строку позовної давності є помилковим, оскільки сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам ст. 6 і ч. 1 ст. 259 ЦК України. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 задовольнити частково. Рішення апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Т.О. Писана О.В. Попович В.І. Мартинюк