Номер провадження: 22-ц/785/3449/17
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т.С.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Сєвєрова Є.С., Таварткіладзе О.М.

За участю секретаря- Поліхранової Ю.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.05.2009 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8, треті особи, що не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору приватний нотаріус Запольська Л.В. та КП «ОМБТІ та РОН»,

-про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності стягнення грошових коштів та судових витрат,

і за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6

-про визнання договору про сумісну діяльність недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2004 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання дійсним договору купівлі-продажу 1/3 частини незавершеної будівництвом будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 укладеного між нею та ОСОБА_7, визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної будівлі, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 1 листопада 2004 року, визнання за нею права власності на 1/3 частину цієї будівлі, витребування з незаконного володіння ОСОБА_8 спірної частини будівлі й стягнення з ОСОБА_7 на її користь в сумі 280 694 гри.

В обґрунтування позову зазначала, що 2 листопада 2002 року між нею та ОСОБА_7 укладено договір про сумісну діяльність, який нею був виконаний у повному обсязі, а відповідач у порушення пп. 3,4 абзацу 3 п. 6 договору не передав їй у власність 1/3 частину реконструйованої будівлі та всупереч її волі, порушивши її права співвласника спірної будівлі, продав реконструйовану в результаті сумісної діяльності будівлю, на яку вона набула право власності, ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу від 1 листопада 2004 року. ОСОБА_10 купуючи спірну будівлю,знав про наявність спору щодо цього нерухомого майна,він є недобросовісним набувачем та це майно підлягає витребуванню. Крім того, зазначала, що розмір грошового внеску нею сплачений у більшому розмірі ніж передбачено договором про сумісну діяльність. Просила стягнути на свою користь кошти в сумі 280 694 грн.

Не погоджуючись з зазначеним позовом ,ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами про визнання договору про сумісну діяльність від 02 листопада 2002 року,укладений між ним та позивачкою недійсним,посилаючись на те,що вказаний договір суперечить вимогам чинного законодавства та ОСОБА_11 не виконаний.

Зазначав, що укладання договору про сумісну діяльність носило формальний характер з метою котрого було отримання кредиту. Крім того,визначені спірним договором зобовязання ОСОБА_6 не виконувалися.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року позов ОСОБА_6 задоволено частково: визнано за нею право власності на 1/3 частину будинку за адресою : АДРЕСА_1 літ «Г»; визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини спірного будинку, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 1 листопада 2004 року; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_8 1/3 частину спірного будинку та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 5 800 грн.43 коп. судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 про визнання недійсним договору про сумісну діяльність від 02 листопада 2002 року відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2009 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду України від 10 листопада 2010 року касаційну скаргу ОСОБА_12 відхилено.Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2009 року залишено без змін.( т.6 а.с. 241-242).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового яким у позову ОСОБА_6 відмовити у повному обсязі,а зустрічні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_6 задовольнити у повному обсязі,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому посилається на те, що її права порушені так як спірне майно придбане колишнім її чоловіком ОСОБА_8 у період шлюбу та її не було залучено до участі в справі. ОСОБА_13 не є власником спірного об'єкту нерухомості так як дозвіл на виконання будівельних робіт надавався ОСОБА_7; приміщення має статус незавершеної будівлі та не було введено в експлуатацію.

В судове засідання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судове засідання не з'явились ,про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

В силу ст.305 ч.2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути спаву за їх відсутністю.

Судова колегія,заслухавши доповідь судді доповідача,вислухавши пояснення учасників судового процесу, що з'явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги з врахуванням застосування принципу res judicata, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Встановлено, що 20 січня 1990 року ОСОБА_8. та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб,котрий розірвали 10.10.2007 року.

01 листопада 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу 1/3 частини будівлі за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року позов ОСОБА_6 задоволено частково: визнано за нею право власності на 1/3 частину будинку за адресою : АДРЕСА_1 літ «Г»;визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини спірного будинку, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 1 листопада 2004 року;витребувано з незаконного володіння ОСОБА_8 1/3 частину спірного будинку та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 5 800 грн.43 коп. судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 про визнання недійсним договору про сумісну діяльність від 02 листопада 2002 року відмовлено.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Проте, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу,але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

-час набуття майна;

-кошти ,за які таке майно було набуте(джерело набуття).

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду україни № 6-2641цс15.

Матеріалами справи встановлено, що заявниця не є стороною оспорюваного правочину, після розірвання шлюбу з ОСОБА_8 не ставила питання щодо поділу спільно нажитого майна за час шлюбу, не вживала заходів щоб дізнатися про його стан .

Між тим, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року набрало законної сили 18 листопада 2009 року.

Після зазначеного рішення суду позивач ОСОБА_6 отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно,виданого Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 20 вересня 2013року та відповідно до договору дарування від 05 травня 2014 року подарувала його ОСОБА_14.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_8 10.10.2007 року, без вирішення питання про поділ спільно майна ОСОБА_5 оскаржила рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року котре набрало законної сили 18 листопада 2009 року.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст.ст.8,9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно ст.129-1 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується принципом верховенством права.

Суд ухвалює рішення іменем України, судові рішення є обов'язковими до виконання.

Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним і основопол ожних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотриманню принципу res judicata, тобго принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлений нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (диб.: п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Ружунії»).

Українське національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для оскарження рішення до вищого суду.

Однак така свобода розсуду не може бути необмежена.

У кожному випадку суду слід встановити чи виправдовують причини втручання у принцип res judicata стосовно часу або підстав для такого втручання.

У даній справі за рішенням суду, що постановлено більше семи років тому - визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частину будинку за адресою : АДРЕСА_1 літ «Г»;визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини спірного будинку, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 1 листопада 2004 року;витребувано з незаконного володіння ОСОБА_8 1/3 частину спірного будинку та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 5 800 грн.43 коп. судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 про визнання недійсним договору про сумісну діяльність від 02 листопада 2002 року відмовлено.

Зазначивши, що вирішення питання щодо строків на оскарження перебуває у межах дискреційних повноважень національних судів, Європейський Суд з прав людини постійно нагадує, що такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують втручання у принцип res judicata підстави для поновлення строків для оскарження, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

В даному випадку ОСОБА_6 оспорювала правочин укладений ОСОБА_7 та ОСОБА_8 01 листопада 2004 році.

Шлюб між ОСОБА_8 та заявницею-ОСОБА_5 розірвано в 2007 році, заявниця питання щодо поділу спільного майна не вирішувала.

В розумні інтервалу часу ОСОБА_5 не вживала заходів щоб дізнатися про стан майна набутого подружжям за час шлюбу та після їх розлучення понад семи років.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року набрало законної сили.

Доводи про те, що 13.02.2017 року вона отримала рішення суду та їй стало відомо про його існування не є підставою для скасування рішення суду, що вступило в законну силу та як понад десяти років після розлучення з ОСОБА_8 заявниця спільним майном не цікавилась.

У справі «Трегубенко проти України», розглядаючи доводи Уряду про виправдання втручання у майнові права заявника з посиланням на те, що таке втручання було спрямоване на правильне застосування законодавства, Європейський Суд з прав людини зробив висновок про те, що, хоча правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес», але, виходячи із обставин справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правової певності (визначеності) та доступу до суду (див. п.54).

Твердження заявниці, що в період шлюбу придбано спірне майно та за кошти ОСОБА_8 в сумі 3 609 610,00 грн. в період з травня 2006 року по грудень 2007 року здійснена реконструкція спірного об'єкту котрий він ввів її в експлуатацію, що є спільним майном колишнього подружжя однак вона не була залучена до участі в справі що є підставою для скасування рішення суду з метою правильного застосування законодавства, з урахуванням обставин даної справи, до уваги не приймається так як виправдати втручання в право власності ОСОБА_6 набуте за рішенням суду понад семи років неможливо. Крім того в 2014 році ОСОБА_6 розпорядилась своєю власністю та подарувала спірний об'єкт ОСОБА_14

Домагання ОСОБА_5 скасування рішення суду буде порушувати фундаментальний принцип правової визначеності та право на справедливий судовий розгляд за пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та невід'ємною, органічною складовою принципу верховенства права.

Керуючись ст. 218, 303,308, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.05.2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно та підлягає оскарженню в касаційному порядку на протязі 20 днів.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді - О.М.Таварткіладзе.

Є.С.Сєвєрова