Номер провадження: 22-ц/785/3112/17
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Заїкіна А.П., Погорєлової С.О..

з участю секретаря - Гарбуз В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 до ОСОБА_23 та ОСОБА_24 про визнання правочинів недійсними , за апеляційною скаргою представника ОСОБА_25 діючого в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 23 січня 2017 року,-

встановила:

У січні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання правочинів недійсними і в обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що вони є власниками квартир у багатоквартирному будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачі посилалися на те, що нещодавно їм стало відомо про те, що приміщення горища їх будинку належать ОСОБА_23 на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2015року.

Позивачі посилалися на те,що горище є допоміжним приміщенням та належить на праві приватної власності всім власникам квартир багатоповерхового будинку та не може бути відчужено без згоди всіх співвласників.

Посилаючись на положення ч.1 та ч. 3 ст. 215, ст. 216, ст. 236 ЦК України позивачі вважали ,що відчуження горища відбулося з порушенням їх прав ,тому договори купівлі-продажу спірного горища є недійсними .

Позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення горища, загальною площею 230 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. від 22 січня 2015року, визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення горища, загальною площею 608 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. від 22 січня 2015року, а також стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_23 заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні.

Рішення ухвалено у відсутності відповідачки ОСОБА_24

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 23 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_25 діючий в інтересах позивачів посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалите нове яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_25 діючого в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом першої інстанції встановлено,що позивачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_22 є власниками квартир у багатоквартирному будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договорів дарування, договорів купівлі-продажу, свідоцтв про право власності на житло, свідоцтв про право на спадщину, розпорядження органу приватизації та рішень судів (т.1 а.с.170-196,233).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.11.2006 року було визнано за ОСОБА_27 право власності на приміщення горища, площею 230 кв.м., що розташоване в будинку АДРЕСА_1.

Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2006 року було визнано за ОСОБА_27 право власності на приміщення горища, площею 608кв.м., що розташоване в будинку АДРЕСА_1.

04 грудня 2006 року між ОСОБА_27 та ОСОБА_24 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, ОСОБА_27 продала, а ОСОБА_24 купила приміщення горища, загальною площею 230кв.м., що розташована в будинку під АДРЕСА_1, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Вовк Н.В., зареєстровано в реєстрі за №1451, та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.12.2006року (т.1 а.с.81).

27 лютого 2007року між ОСОБА_27 та ОСОБА_24 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого, ОСОБА_27 подарувала, а ОСОБА_24 прийняла в дар приміщення горища, загальною площею 608кв.м., що розташована в будинку під АДРЕСА_1,який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., зареєстровано в реєстрі за №305, та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.03.2007року (т.1 а.с.80).

У подальшому, 22 січня 2015 року між ОСОБА_24 (продавець) та ОСОБА_23 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність приміщення горища, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та складаються з приміщень, загальною площею 230,0кв.м. та сплачує певну грошову суму, зазначену у п. 2.1. цього договору ,який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. та зареєстровано у реєстрі за №88 (т.1 а.с.86-88).

Крім того, 22 січня 2015 року між ОСОБА_24 (продавець) та ОСОБА_23 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність приміщення горища, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та складаються з приміщень, загальною площею 608,0кв.м. та сплачує певну грошову суму, зазначену у п. 2.1. цього договору ,який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. та зареєстровано у реєстрі за №92 (т.1 а.с.89-91).

Після укладення ОСОБА_23 договорів купівлі-продажу , ОСОБА_23 зареєстрував право власності за придбані нежитлові приміщення , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32545556 від 22.01.2015 року , № 32543114 від 22.01.2015 року (т.1 а.с.92,93).

Спірні приміщення горища площею 230,0кв.м. та площею 608,0кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1, знаходяться у власності ОСОБА_23,про що сторони не заперечують.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2006року було скасовано, ухвалено нове, в задоволенні позову ОСОБА_27 про визнання права власності на приміщення горища, площею 230,0кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, відмовлено (т.1 а.с.77-79).

Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2006року також було скасовано, та відмовлено ОСОБА_27 у позові про визнання права власності на приміщення горища площею 608,0кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.225-227).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси, які стали підставою для визнання права власності на спірні приміщення горища за ОСОБА_27, - скасовані та не є чинними.

Відповідно до ч.2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладові, сараї та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до п. 1.1. рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004року у справі №4-рп/2004, допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно із приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, при цьому підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення будь-яких додаткових дій.

Згідно ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквратирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежилих приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Житловий будинок по АДРЕСА_1 перебуває в управлінні КП ЖКС "Вузівський". У 2011 році у спірному будинку здійснювався ремонт даху, замовником якого була Київська районна адміністрація Одеської міської ради.

В горищному приміщенні будинку по АДРЕСА_1 розташовані інженерні мережі будинку, а саме: трубопровід системи центрального опалення, фанові труби каналізації, димові та вентиляційні канали, що підтверджується листами КП «ЖКС «Вузівський» від 28.12.2015року за №974/02-15 (т.1 а.с.50,51).

Зазначені обставини також встановлені рішеннями апеляційного суду Одеської області від 29.03.2016 року та від 01 грудня 2016 року, які відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Вказаними рішеннями апеляційного суду також було встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, право власності на майно, що є у спільній сумісній власності може набуватись шляхом виділу частки із майна або поділу майна, що є у спільній сумісній власності, а навіть можливість згоди кількох співвласників, а також здійснення ремонту не надає правових підстав для визнання права власності на горище за одним із співвласників всупереч правам інших.

Суд першої інстанції вірно встановив ,що право власності на приміщення горищ ОСОБА_27 набуто незаконно, оскільки підставою для визнання за нею права власності стали скасовані рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2006 року та від 28 грудня 2006року.

Відповідно ОСОБА_27 не мала права відчужувати спірні приміщення горищ на користь ОСОБА_24, яка у подальшому, не мала права відчужувати спірні приміщення горищ на користь ОСОБА_23

Судом першої інстанції вірно встановлено,що передачею приміщень горищ у власність ОСОБА_27, потім ОСОБА_24, а в подальшому - ОСОБА_23 порушено права та інтереси власників квартир багатоквартирного будинку.

Звертаючись з позовом до суду , позивачі посилалися на положення ст.ст. 203,215 216 ЦК України .

Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову вірно посилався на те,що належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову,а тому обраний позивачами спосіб захисту не відповідає вимогам закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014року №6-170цс14, від 25 червня 2014року №6-67цс14 та від 13 травня 2015року №6-67цс15.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно посилався на положення ст. 388 ЦПК України та правильно посилався на те, що відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів, вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та з урахуванням зібраних доказів дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів, звертає увагу на те, що позивачі не позбавлені права та можливості звернутися до суду з позовом про витребування майна від добросовісного набувача в порядку передбаченому п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України ,або іншим шляхом захистити порушені права.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того,що допоміжні приміщення ніколи не знаходилися у володінні титульних «власників»,а тому не може бути визнано правильним та застосований судом захист цивільного права ,як витребування майна не заслуговують на увагу , оскільки судом першої інстанції вірно повно наведено в мотивувальній частині рішення правове обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Інших доводів ,які спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не наведено.

За таких обставин, відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, апеляційна скарга представника ОСОБА_25 діючого в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, п.1 ч.1 ст.307, 315,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_25 діючого в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.А. Калараш

А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова