УхвалА

іменем україни

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення апеляційного суду Київської області від 2 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, який у подальшому було уточнено, посилаючись на те, що 4 травня 2011 року між нею та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів у розмірі 89 700 грн, які остання зобов'язалася повернути до 5 травня 2013 року. Відповідачка свої зобов'язання за договором позики не виконала, борг не повернула, на вимоги не реагувала. Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 178 679 грн 72 коп., з яких: 89 700 грн - основна сума боргу; 79 771 грн 72 коп - інфляційні втрати; 9 208 грн - три процента річних.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 2 лютого 2017 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 4 травня 2011 року у розмірі 177 964 грн 72 коп., з яких: 89 700 грн - основна сума боргу; 79 771 грн 72 коп - інфляційні втрати; 8 493 грн - три процента річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

ОСОБА_4 рішення апеляційного суду не оскаржувала.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_4, апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 530, 625, 639, 654, 1046, 1047 ЦК України, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_5, як позичальник, взяті на себе зобов'язання за нотаріально посвідченим договором позики не виконала, грошові кошти позивачу не повернула. При цьому позивачем трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, не пропущено, так як строк дії договору позики встановлено до 5 травня 2013 року, а з позовом ОСОБА_4 звернулася до суду 28 квітня 2016 року. Розмір заборгованості судом мотивовано, розрахунок індексу інфляції, наданого позивачем, відповідає вимогам закону.

Посилання касаційної скарги на те, що сторони згідно «Графіку виплати позичених коштів, наданих ОСОБА_4.», змінили строк виконання зобов'язання з 5 травня 2013 року на 5 квітня 2013 року, безпідставні, оскільки відповідно до п. 6 договору позики сторони домовилися про його нотаріальне посвідчення та узгодили порядок внесення змін до нього, а саме через укладання додаткового нотаріально посвідченого договору. Проте наданий ОСОБА_4 графік нотаріально не посвідчений.

Доводи касаційної скарги про те, що оскільки сторонами за договором позики погоджено графік погашення заборгованості щомісячними платежами, то позовна давність повинна обчислюватися окремо за кожним простроченим платежем, безпідставні, так як у п. 1 договору позики сторони узгодили строк дії договору - до 5 травня 2013 року без зазначення про повернення боргу щомісячними платежами.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, а посилання на порушення норм права немає і їх не встановлено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим й підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 2 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик