Провадження № 2-з/0186/8/17
Справа № 186/59/16-ц
У Х В А Л А

01 червня 2017 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Кривошеї С. С. ,

при секретарі Кравченко А.Г.

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з заявою про забезпечення позову, у якій просить суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1. Дніпропетровської області, та заборонити державному нотаріусу Першої Павлоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 здійснювати будь-які дії стосовно квартири АДРЕСА_2, зокрема видавати свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/4 зазначеної квартири спадкоємцям померлого ОСОБА_3 - його дружині ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посилаючись на те, що у провадженні Першотравенського міського суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа №186/59/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання останньої особою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, та за її зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна колишнього подружжя.

Внаслідок смерті первісного позивача провадження по справі було зупинено, нею по спливу шестимісячного строку після смерті ОСОБА_3 нею була подана заява про поновлення розгляду справи у звязку з прийняттям спадщини ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Про ці факти їй достовірно відомо, оскільки під час усного звернення до державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_2, їй стало відомо, що вона має намір видати 01 або 02 червня 2017 року, їм свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/4 частини квартири АДРЕСА_2.

Проте за матеріалами справи вона прохала суд задовольнити її позов до ОСОБА_3 та винести рішення, яким поділити майно, що є їх спільною сумісною власністю, визнавши за нею та відповідачем право власності за кожним по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2.

Основною причиною забезпечення позову є те, що видача свідоцтва, зазначеного вище, може утруднити виконання рішення суду в разі задоволення її позовних вимог.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, ознайомившись із матеріалами справи, суд вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1ст. 153 Цивільного процесуального кодексу Українизаява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 3ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до положень ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту та майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або у інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 ст. 152 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розяснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Суд відзначає, що відповідно до статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18 січня 2017 року, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування судів України.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії"Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду Українивід 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішеннявід 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Так, судом встановлено, що дійсно предметом спору є квартира АДРЕСА_3, на яку позивач просить накласти арешт. Між ОСОБА_3 , який помер, та ОСОБА_1 дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду про задоволення позову, з урахування обсягу позовних вимог суд вважає необхідним задовольнити вимоги ОСОБА_1 стосовно застосування заходів забезпечення позовних вимог.

Як вбачається із заявлених вимог, предметом позову в зазначеній вище цивільній справі є визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4, а також поділ майна яке є спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_1 право власності на зазначене жиле приміщення.

Суд також при вирішенні питання про застосування означених заходів забезпечення позову відзначає, що, враховуючи характер спірних правовідносин та вказані у позові обставини придбання спірного майна та порядок його використання, є підстави вважати, що не застування заходів забезпечення позову в подальшого може призвести до утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 151, 152 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру №39, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Першотравенськ, вул.Гагаріна, будинок №31.

В порядку забезпечення позову заборонити державному нотаріусу Першої Павлоградської державної нотаріальної контори видавати свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_5.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Апеляційну скаргу на ухвалу може бути подано до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області протягом п'яти днів з дня її проголошення, а в разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційну скаргу може бути подано протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: С.С. Кривошея.