Апеляційний суд Житомирської області
Справа №282/855/16 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 27 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Жигановської О.С.,

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі, еквівалентному 13 000 доларів США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення, та 3% річних у розмірі 5 309,15грн. В обгрунтування своїх вимог зазначив, що 01.12.2015 року ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_2 6 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 31.12.2015 року, крім того, відповідно до розписки від 12.01.2016 року ОСОБА_3 знову взяв у борг у ОСОБА_2 кошти у розмірі 7000 доларів США, які зобов'язався повернути до 31.03.2016 року. Однак, ОСОБА_3 не виконав взяті на себе зобов'язання у зазначені в розписках терміни, а неодноразові нагадування позивача про погашення боргу були взагалі ним проігноровані, що і стало підставою для звернення до суду із відповідною заявою.

В свою чергу, ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсними договори позики від 31.12.2015 року та від 12.01.2016 року на підставі ст.ст.230, 231 ЦК України.

Ухвалою від 27.02.2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договорами позики у розмірі 351 698,10 грн. та три проценти річних у розмірі 5309,15 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у якості відшкодування судових витрат грошові кошти у розмірі 3366,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що розписки від 01.12.2015 року та від 12.01.2016 року були написані ОСОБА_3 у зв'язку з погрозами та шахрайськими діями позивача. Судом не було встановлено істинної природи правовідносин, що виникли між сторонами, так-як грошові кошти зазначені в розписках насправді не передавалися в рамках договору позики, а їх гривневий еквівалент використаний як вклад в спільну підприємницьку діяльність з урахуванням можливих ризиків пов'язаних з цією діяльністю в тому числі солідарних відшкодувань у разі її збитковості. Вважає, що суддя не міг розглядати справу, оскільки родич позивача працює суддею Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги і пояснив, що внесення позивачем коштів на спільну підприємницьку діяльність підтверджується його письмовими поясненнями.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав і пояснив, що кошти були надані в позику. Пропозиція про спільну діяльність була від відповідача, про що зазначено у поясненні, однак позивач на це не погодився і надав кошти в позику, що підтверджено змістом розписок.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існують правовідносини, пов'язані із позичковим зобов'язанням, які не виконані позичальником, що є підставою для застосування ст.625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що відповідно до розписки від 01.12.2015 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 6000 доларів США, які зобов'язався повернути до 31.12.2015 року, а відповідно до розписки від 12.01.2016 року ОСОБА_3 зобов'язався до 31.03.2016 року віддати кошти у розмірі 7000,00 доларів США, які він позичив у ОСОБА_2 (а.с.4, 5).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 зобов'язань з повернення 31.12.2015 року та 31.03.2016 року ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 6000 доларів США та 7000 доларів США не виконав.

Відповідно до листа Любарського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 27.07.2016 року №4255/205/92016, зазначено, що звернення ОСОБА_3 (заява від 22.07.2016р. про кримінальне правопорушення за частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України (ч.1 ст.192 КК України), у якій той повідомляє, що, розписки на загальну суму грошових коштів у розмірі 13000 доларів США на підтвердження отримання грошей були написані ним у зв'язку з погрозами та шахрайськими діями ОСОБА_2, (а.с.27 28) розглянуто. За результатами проведеної перевірки встановлено, що ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_2 відсутні (а.с.30).

Відповідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-63, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

В свою чергу, ст.1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивачем надано письмові докази на підтвердження укладення договорів позики та передачі грошей відповідачу, а тому висновки суду відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі представник відповідача посилається на існування між сторонами договору про спільну діяльність, хоча під час розгляду справи у суді першої інстанції та подачі зустрічного позову (а.с.20-22) ОСОБА_3 вказував, що кошти отримані у вигляді позики зі сплатою 10% від цієї суми від прибутку у підприємницькій діяльності.

Згідно зі ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Згідно зі ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Таким чином, обов'язковою умовою договору про спільну діяльність є укладення його саме в письмовій форма із зазначенням прав та обов'язків кожного із учасників (сторін).

ОСОБА_3 такого письмового договору суду не надано.

Зазначення ОСОБА_2 у протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 18.07.2016 року (а.с.118), на який посилається відповідач, про звернення до нього ОСОБА_3 з проханням позичити грошові кошти для ведення спільного бізнесу, не є належним доказом підтвердження досягнення між сторонами такої згоди. Як зазначив представник позивача, ОСОБА_3 просив дати кошти на ведення спільного бізнесу, про що позивач вказав у протоколі, однак такої домовленості між сторонами не було і кошти передано у позику.

Свідок ОСОБА_5, яка є дружиною відповідача, у суді апеляційної інстанції підтвердила факт отримання її чоловіком коштів в сумі 3000 дол.США від ОСОБА_2, які ним використані для ведення підприємницької діяльності у вигляді торгівлі. ОСОБА_6 особисто нею не займався, а чоловік сплачував йому проценти. Про отримання інших грошових коштів їй не відомо.

Таким чином, відповідачем не доведено укладення між сторонами договору про спільну діяльність, участь кожного учасника у такій діяльності, порядок розподілу прибутку, покриття витрат та збитків.

Оскільки договори позики на даний час не є оспореними, діє презумпція правочину (ст.204 ЦК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про існування між сторонами правовідносин, пов'язаних із договором позики та стягнення 3 процентів річних від простроченої суми згідно ст.625 ЦК України.

Доводи представника відповідача про існування обставин для самовідводу судді Корбут В.В. з посиланням на родинні відносини між позивачем, його представником та іншим суддею цього ж суду Замегою О.В., що викликає сумнів у об'єктивності та неупередженості судді Корбут В.В., не підтверджені належними доказами заінтересованості дій останнього при розгляді справи, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні.

Суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: