АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1941/17 Справа № 206/3040/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 23 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № б/н, згідно з яким остання отримала кредитні кошти у розмірі 21600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, станом на 09 травня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 45791,98 грн.

У зв'язку з чим, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з Михійловської на користь банку заборгованість у розмірі 45791,98 грн., з яких: 9454,16 грн. - заборгованість за кредитом; 33021,65 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 659,41 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 2156,76 грн. - штраф (процентна складова).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 23 лютого 2007 року у розмірі 13268,67 грн., з яких:

- 9454,16 грн. - заборгованості за кредитом;

- 1777,10 грн. - відсотків та ставкою 22,8% річних;

- 659,41 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

- 1378,00 грн. - судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

В задоволенні позовних вимог щодо стягнення інших відсотків за користування кредитними коштами та штрафів - було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове, яким стягнути заборгованість за кредитним договором №б/н від 23 лютого 2007 року в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишенню без змін, з таких підстав.

Положеннями ст. ст. 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Судом встановлено, що 23 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договорі №б/н, згідно якого відповідач отримала кошти в розмірі 21600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Тобто, відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» між сторонами був підписаний кредитний договір б/н від 23 лютого 2007 року, за яким було видано кредитні картки: №913162, дата відкриття 23 лютого 2007 року, термін дії 03/13 та №613181, дата відкриття 04 березня 2013 року термін дії 11/16.

Також, згідно вказаної довідки, банк змінював умови кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_2 останній раз 09 листопада 2015 року шляхом збільшення кредитного ліміту 7490,00 грн.

Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, станом на 09 травня 2016 року, ОСОБА_2 має заборгованість в розмірі 45791,98 грн., яка складається з: заборгованості за сумою кредиту - 9454,16 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 33021,65 грн., заборгованість за пенею та комісією - 659,41 грн., штрафи, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (фіксована частина) та 2156,76 грн. (процентна складова).

Починаючи з 01 січня 2013 року відсоткова ставка збільшилася до 30%, з 01 вересня 2014 року - 34,80%, з 01 квітня 2015 року - 43,20%, що підтверджено вказаним розрахунком.

Відповідно до положень ст. ст. 509, 526, 530 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку.

Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За змістом ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Змістом ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій та відсотків нарахованих банком у збільшеній відсотковій ставці, суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України, умовами передбаченими спірним договором та виходив із того, що банком не було надано жодних належних доказів щодо обізнаності відповідача про збільшення відсоткової ставки, а також, із того, що штраф і пеня є видами неустойки і їх одночасне застосування є подвійним притягненням до відповідальності, що суперечить ч. 1 ст. 61 Конституції України.

В своїй апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

Зокрема, позивач посилається на те, що заява на отримання кредиту була підписана відповідачем особисто, в якій зазначається, що Позичальник ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, чим підтвердила свою згоду на те що вказані документи складають між сторонами договір.

Однак, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, оскільки надані позивачем в якості доказів Умови та правила надання банківських послуг не містять дати, у зв'язку з чим неможливо підтвердити або спростувати з якими саме (на момент підписання заяви) Умовами та правилами надання банківських послуг була ознайомлена ОСОБА_2 і з якими саме вона погодилась підписуючи спірний договір.

Крім того, Умови на які посилається ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо підвищення розміру відсоткової ставки взагалі в матеріалах справи відсутні і не надано доказів щодо обізнаності відповідача про такі істотні зміни.

Тож, суд апеляційної інстанції вважає висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, обґрунтованими, відповідними фактичним обставинам справи та наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» доказам.

Інші доводи апеляційної скарги не діють правових підстав для скасування рішення суду.

А тому, виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова