АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4816/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Куркіна І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, третя особа: Печерське РУ ГУ МВС України в м. Києві про визнання правочину недійсним та про повернення майна з чужого володіння.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, третя особа: Печерське РУ ГУ МВС України в м. Києві та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу кватири АДРЕСА_1, укладений 27 лютого 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений нотаріусом ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за №192; витребувати на свою користь вищезазначену квартиру від ОСОБА_5, який незаконно, без відповідної правової підстави заволодів вказаним майном та усунути перешкоди у користуванні майном, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 липня 2006 року вона придбала у власність квартиру АДРЕСА_1. З метою забезпечення виконання зобов'язань, що витікають із кредитного договору, укладеного 27 липня 2006 року між нею та ВАТ «Комерційний банк «Надра», вона 27 липня 2006 року передала квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку на підставі укладеного договору між нею та ВАТ «Комерційний банк «Надра». Після купівлі квартири позивач в ній фактично не проживала та надала довіреність на розпорядження квартирою матері загиблого чоловіка ОСОБА_10, яка повинна була з коштів, отриманих від здавання квартири в оренду оплачувати житлово-комунальні послуги та сплачувати кредит, а решту коштів витрачати на свої потреби. Після смерті чоловіка довіреність нею була скасована. Починаючи з 15 жовтня 2011 року невідомі особи, які проживають в квартирі, не допускають її до квартири, чим порушують її право власності. Після звернення до правоохоронних органів вона дізналася, що особа, яка проживає у квартирі користується нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5. В ході досудового розслідування встановлено, що 27 лютого 2006 року незаконно по підроблених документах ОСОБА_7 продала ОСОБА_5 спірну квартиру.

Заочним рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, третя особа: Печерське РУ ГУ МВС України в м. Києві про визнання правочину недійсним та про повернення майна з чужого володіння задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та громадянином Італії ОСОБА_5, посвідчений нотаріусом ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за №192, недійсним. Витребувано на користь ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_5, який незаконно, без відповідної правової підстави, заволодів цим майном та усунуто перешкоди позивачу у користуванні її майном. Здійснено розподіл судових витрат.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення від 09 листопада 2015 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухваленим заочним рішенням суду першої інстанції представник відповідача подав апеляційну скаргу в загальному порядку.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що відповідач не був повідомлений належним чином про день, час та місце судового засідання, з причин постійного проживання за кордоном, що і обумовило його неявку та/або його представника у судове засідання. Таким чином, розгляд справи відбувся без дотримання принципу повноти та всебічності, принципу змагальності сторін. При розгляді справи судом першої інстанції не було враховано та встановлено ряд істотних обставин через відсутність в матеріалах справи оригіналів письмових доказів, які мають істотне значення для вирішення справи. Отже, встановлені у справі обставини не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними письмовими докази. В свою чергу, відповідач стверджує, що договір купівлі-продажу від 27 лютого 2006 року між ОСОБА_7 та ним ніколи не укладався в будь-якій формі, не підписувався сторонами. Між даними особами жодних інших правочинів чи/або домовленостей з приводу купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ніколи не вчинялося. За приписами цивільного законодавства не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Оскільки договору купівлі-продажу квартири від 27.02.2006 не існує і він ніколи не укладався, не підписувався ОСОБА_5, не посвідчувався у нотаріуса та не проходив обов'язкової державної реєстрації в органах БТІ, тому суд першої інстанції безпідставно визнав недійсним неіснуючий договір купівлі-продажу квартири від 27.02.2006 всупереч імперативним приписам закону.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_13 підтримав доводи апеляційної скарги. Представники позивача - ОСОБА_14, ОСОБА_15 заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилась, надіслала заяву про можливість розгляду справи у її відсутності (а.с. 233). Третя особа: Печерське РУ ГУ МВС України в м. Києві в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи судом повідомлена у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторінабо інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 27 липня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (позивач) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 17-18).

Того ж дня між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №3 9/П/99/2006-840, згідно якого банк надав позивачу кредит у розмірі 160 000,00 доларів США (а.с. 19-20). З метою забезпечення виконання зобов'язань, що витікають із кредитного договору, між ОСОБА_6 та ВАТ «Комерційний банк «Надра» укладено договір іпотеки від 27 липня 2006 року, за умовами якого ОСОБА_6 передала, а банк прийняв в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 21-22).

За змістом договору вбачається, що вказана квартира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. 22 вересня 2005 року за реєстровим номером 3502у та зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 19 жовтня 2005 року та записано у реєстрову книгу № д. 1503-91 за реєстровим номером 3052.

Продавець стверджував, що зазначена квартира до моменту укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, не обміняна, не здана в оренду, під забороною (арештом) не перебуває, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передана, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає (а.с. 17).

28 грудня 2006 року ОСОБА_6 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_10, яка приходиться матір'ю чоловіка ОСОБА_6, бути її представником в усіх державних органах по питанню реєстрації договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири та довіреність по питанню розпорядження вищевказаною квартирою.

15 жовтня 2011 року позивач скасувала довіреність на розпорядження квартирою за вищезазначеною адресою, яка була видана на ім'я ОСОБА_10 (а.с. 23).

Після вчинення дій щодо скасування довіреності позивачем виявлено, що в квартирі АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності, проживають невідомі особи, які не допускають її до квартири.

За даним фактом позивач звернулася до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, а саме заволодіння шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності. На даний час слідчим Печерського управління поліції ГУ у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні (ЄРДР № 0006623 від 25.11.2014 по ч. 2 ст.190 КК України).

З матеріалів кримінального провадження, порушеного за заявою позивача ОСОБА_6 вбачається, що 27 лютого 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватний нотаріусом ОСОБА_9

12 березня 2006 року здійснено державну реєстрацію цього договору, про що свідчить реєстраційний напис на правовстановлюючому документі (а.с. 29-30).

На підтвердження права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 правовстановлюючи документи були передані до обслуговуючої організації «Хрещатик», на підставі яких невідомі особи користуються вказаною квартирою (а.с. 31).

Надані та досліджені в судовому засіданні докази свідчать про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, так і договір купівлі-продажу квартири з позивачем ОСОБА_6 оформлені одним і тим же продавцем ОСОБА_7 Оформлення оспорюваного договору між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 мало місце за п'ять місяців до укладення договору купівлі-продажу квартири з позивачем ОСОБА_6 Предметом договору у двох випадках є квартира АДРЕСА_1.

Перевіряючи обставини щодо укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири судом першої інстанції встановлено, що договір купівлі - продажу квартири між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 від 27 лютого 2006 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ ОСОБА_9 з використанням спеціального бланку нотаріальних документів серії ВКТ № 221546.

Із письмових пояснень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округ ОСОБА_9 вбачається, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, 27 лютого 2006 року ним не посвідчувався, спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВКТ № 221546 ним не отримувався та не використовувався (а.с. 96).

Із відповіді Міністерства юстиції України встановлено, що спеціальні бланки нотаріальних документів серії ВКТ 00, в тому числі бланк серії ВКТ № 221546, були передані державним підприємством «Інформаційно-видавничий центр української нотаріату» 20 серпня 2008 року приватному нотаріусу Житомирського міської нотаріального округу ОСОБА_18 (а.с. 95).

Також Міністерство юстиції України повідомило про те, що приватна нотаріальна діяльність ОСОБА_18 була припинена з 02 грудня 2008 року на підставі наказу Міністерства юстиції України від 02 грудня 2008 року № 1933/7 «Про анулювання свідоцтва про право на заняті нотаріальною діяльністю ОСОБА_18», а в Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів була наявна інформація про спеціальні бланки нотаріальних документів, отримані приватним нотаріусом ОСОБА_18, відомості щодо витрачання яких відсутні, Головним управління юстиції у Житомирській області 05 лютого 2015 року за вих. № 2.5-18/9/41 10 лютого 2015 року за вих. № 2.5-18/9/47 направлено листи до державної підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України для вжиття заходів щодо внесення відомостей до вищевказаного реєстру про невикористані бланки як анульовані.

Як повідомило державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 13 лютого 2015 року за вх. № 4005/01-06 до Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів 05 лютого 2015 року внесено інформацію про спеціальні бланки нотаріальних документів, отримані приватним нотаріусом ОСОБА_18 як анульовані, код витрачання «22», в тому числі спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВКТ № 221546.

Із наданих та досліджених судом першої інстанції доказів вбачається, що спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВКТ № 221546 обліковувався за приватним нотаріусом Житомирського міської нотаріального округу ОСОБА_18 і на момент укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 від 27 лютого 2006 року даний бланк не був переданий нотаріусу для використання. Бланк серії ВКТ № 221546 був переданий приватному нотаріусу Житомирського міської нотаріального округу ОСОБА_18 державним підприємством «Інформаційно-видавничий центр української нотаріату» лише 20 серпня 2008 року.

Відповідно спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВКТ № 221546 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ ОСОБА_9, який фігурує в оспорюваному договорі як особа, що посвідчила спірний договір, ним не отримувався. Також приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 заперечує факт посвідчення ним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 лютого 2006 року та використання бланку нотаріальних документів серії ВКТ № 221546.

Встановлені судом першої інстанції обставини при розгляді справи свідчать про те, що договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 від 27 лютого 2006 року, має ознаки підроблення документа, тобто документа, який, будучи правильно оформленим із зовнішнього боку, містить відомості, що не відповідають дійсності.

Про те, що оспорюваний договір від 27 лютого 2006 року як ознака документа має умовний характер, та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача ОСОБА_5 свідчить зміст наступного договору купівлі-продажу квартири, укладеного 27 липня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (позивач). На час укладення договору від 27 липня 2006 року квартира належала ОСОБА_7, яка письмово підтвердила, що зазначена квартира до моменту укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, не обміняна, не здана в оренду, під забороною (арештом) не перебуває, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передана, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає - пункт 6 договору.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Встановивши при розгляді справи, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 від 27 лютого 2006 року, суперечить чинному законодавству, має ознаки підроблення документа та який надав можливість відповідачу ОСОБА_5 підтвердити право на квартиру АДРЕСА_1 перед третіми особами на шкоду прав та інтересів власника майна ОСОБА_6, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання договору купівлі - продажу від 27 лютого 2006 року недійсним.

Такий висновок суду є правильним, рішення в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для залишення зазначеної частини рішення суду без змін.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав недійсним неіснуючий договір купівлі-продажу квартири від 27.02.2006, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 27.02.2006 ніколи не укладався, не підписувався ОСОБА_5, не посвідчувався у нотаріуса та не проходив обов'язкової державної реєстрації в органах БТІ не знайшли свого підтвердження. Із дослідженого судом першої інстанції договору купівлі-продажу квартири від 27.02.2006 (оспорюваний) вбачається, що договір укладено у письмовій формі та підписаний продавцем та покупцем, якими за умовами договору виступають ОСОБА_7 та ОСОБА_5. Містить договір відмітки щодо нотаріального посвідчення договору та його державній реєстрації. Такі дії сторін договору свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено. Доказів непідписання спірної угоди відповідачами надано не було, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи останніми не заявлялося (статті 10, 11, 60 ЦПК).

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду в частині вирішення вимог про витребування майна з чужого володіння та усунення перешкод у користуванні майном, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України.

Звертаючись до суду з вимогою про витребування майна з чужого володіння та усунення перешкод у користуванні майном, позивач ОСОБА_6 посилалась на те, що вона є належним володільцем спірної квартири, а тому на підставі статей 387, 388 ЦК України має право вимагати повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_6 є законним власником квартири АДРЕСА_1 з усіма правомочностями власника майна, що підтверджується договором купівлі-продажу від 27 липня 2006 року. Оспорюваний договір купівлі-продажу від 27 лютого 2006 року вчинений відповідачами до набуття позивачем ОСОБА_6 права власності за договором та не призвів до припинення її прав на квартиру.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом витребування майна з чужого володіння (віндикаційні вимоги) спірні правовідносини не регулюють, а тому таку норму матеріального права (ст.. 387, 388 ЦК України) судом застосовано помилково.

Крім того, задовольняючи вимоги позивача як шляхом витребування майна, так і шляхом усунення перешкод позивачу у користування її майном, суд першої інстанції не звернув уваги про неможливість одночасного пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння). Отже, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

Таким чином, в частині вирішення позовної вимоги про витребування на користь ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_5 та усунення перешкод позивачу у користуванні її майном судом застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в позові в цій частині.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, третя особа: Печерське РУ ГУ МВС України в м. Києві про повернення майна з чужого володіння скасувати та ухвали в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: