Справа № 134/213/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 червня 2017 року Крижопільський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого-судді: Зарічанського В.Г.

з участю секретаря: Балух О.В.

представника позивача: ОСОБА_1

та представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Крижопіль цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № VIGWGA від 23.05.2008 року відповідач отримав кредит в розмірі 55250 гривень на термін до 23.05.2013 року та зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця із заборгованості за кредитом по відсотках, комісії та інші витрати згідно умов.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості.

Відповідач в порушення зазначених умов договору зобовязання за вказаним договором не виконав. Станом на 19.01.2017 року прострочена заборгованість склала 11012,87 гривень, з яких:

-2524,72 гривень заборгованість по комісії за користування кредитом;

-7725,63 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором;

а також штрафи відповідно до договору:

-250 гривень штраф (фіксована частина);

-512,52 гривень штраф (процентна складова).

Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає відшкодувати взяте на себе зобовязання, тому виник даний спір.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав і пояснив, що ОСОБА_3 достроково погасив кредит в жовтні 2010 року і з тих пір у нього відсутні будь-які зобовязання перед позивачем. Вимога про сплату коштів нарахованих банком в листопаді 2010 року за резервування коштів суперечить рішенню Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, ч. 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемною, оскільки позивач намагається стягнути з нього кошти за послугу, яка фактично не надавалась. Крім цього позивач подав заяву про застосування строку позовної давності до вимог ПАТ КБ «Приватбанк», т.я. з моменту виникнення зобовязання, яке, на думку банку, виникло у ОСОБА_3 в листопаді 2010 року, до звернення до суду із відповідним позовом в лютому 2017 року пройшло 6 років 4 місяців, а пятирічний строк позовної давності минув в листопаді 2015 року. Будь-яких дій, які б свідчили про визнання ОСОБА_3 боргу, ним не вчинялись.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 01 листопада 2010 року у ОСОБА_3 була відсутня заборгованість по кредитному договору №VIGWGA, в звязку із достроковим погашенням боргу. В той же час, згідно цього ж розрахунку, станом на 24 листопада 2010 року у ОСОБА_3 виникла заборгованість в сумі 2795,41 грн., на яку банк в подальшому нарахував штрафні санкції.

Вказана сума коштів є донарахована банком винагорода за резервування ресурсів за весь час дії договору, тобто до 23 травня 2013 року, оскільки позивач вважає, що за умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний сплатити суму вказаної винагороди за весь передбачений умовами договору час користування кредитом, тобто до 2013 року, незалежно від того, що кредит було погашено достроково.

В той же час судом встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що згідно п. п. 4.1 - 4.5 Кредитного договору для виконання зобов'язань за цим договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту до даного договору і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, визначеному у ст. 8.1 Кредитного договору. Нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи із 360 днів у році. Дата погашення у часовий інтервал нарахування винагороди не включається. Розрахунок винагороди за резервування ресурсів здійснюється щоденно з моменту підписання Договору. При останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується на весь час резервування (до дати погашення кредиту), при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума вказана у графіку погашення кредиту (Додаток № 2 до Договору). Винагорода за резервування ресурсів сплачується щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування згідно ст. 4.2 Кредитного договору. У випадку повного погашення кредиту винагорода сплачується одночасно з останнім платежем за кредитом.

Таким чином винагорода за резервування не є одноразовою сталою величиною, а нараховується у відсотках на суму резервованих коштів за певний період, відтак нарахування вказаної винагороди здійснюється лише до дати погашення кредиту, в тім числі і до дати дострокового погашення.

За таких обставин при достроковому погашенні кредиту відсутні підстави нараховувати винагороду за резервування до дати погашення кредиту, визначеного графіком його погашення, оскільки комісія за резервування грошових коштів необхідна для компенсації витрат банку у вигляді плати за залучення грошових коштів за той період, коли позичальник не користувався кредитом та не сплачував за нього проценти, але у банка залишався обовязок їх резервування для видачі позичальнику.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 розтлумачено положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які поширюються на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право дострокового повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат. Споживач у разі дострокового повернення споживчого кредиту сплачує відсотки за користування кредитом та вартість всіх послуг, пов'язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період фактичного користування кредитом. Кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку додаткову плату, пов'язану з достроковим поверненням споживчого кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною.

Отже, сплата винагороди за резервування кредитних ресурсів не є самостійним зобов'язанням за вказаним кредитним договором, а є похідним від основного кредитного зобов'язання, у зв'язку з виконанням ОСОБА_3 обов'язку повернення суми кредиту у банка після цього відпала потреба у резервуванні таких ресурсів, і відповідно дії останнього по нарахуванню такої винагороди неправомірні, оскільки ним фактично поставлено питання про сплату винагороди за послугу, яка вже не надається.

Таким чином, встановлення передбаченої кредитним договором суми винагороди за резервування ресурсів обмежується терміном до дати повного погашення кредиту, при цьому, відсутні будь-які додаткові умови, що пов'язують дату повного погашення кредиту із графіком його погашення.

Подана до суду відповідачем заява про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, отже застосування строку позовної давності не можливе, а позов не підлягає задоволенню з підстав необґрунтованості позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з позивача на користь відповідача витрати за надання правової допомоги в розмірі 2000 грн. згідно з наданого розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст.ст. 526, 527, 530, 549, 553, 554, 610-612, 625, 629, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 2000 (дві тисячі) гривень витрат за надання правової допомоги.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: