Справа № 308/1245/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., заявника ОСОБА_1, представника заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за спільною заявою подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яке має дітей про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Ужгородського міськрайонного суду зі спільною заявою подружжя, яке має дітей про розірвання шлюбу. Свою заяву мотивують тим, що 16 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований виконкомом Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 16 травня 2009 р. зроблено відповідний актовий запис за № 32, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1. Від цього шлюбу у подружжя є син - ОСОБА_5, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1., який на даний час проживає разом зі своєю матір'ю - ОСОБА_2

Під час спільного проживання сторони виявили, що вони є людьми з різними характерами, темпераментами та поглядами на життя. Незважаючи на численні спроби порозуміння, так і не змогли досягти злагоди у сімейних відносинах.

На момент подачі даної заяви сторони не ведуть спільного господарства, не проживають разом з літа 2016 року, сімейно-шлюбні стосунки розпались. А тому збереження шлюбу буде суперечити особистим інтересам подружжя, так як кожен з них на сьогоднішній момент будує власне особисте життя.

Стосовно ж визначення місця проживання, утримання та виховання нашої спільної дитини, то слід зазначити, що подружжям досягнуто повної згоди про те, що їх син - ОСОБА_5 після розірвання шлюбу буде проживати разом із матір'ю - ОСОБА_2, а його батько ОСОБА_1 буде постійно брати участь у його вихованні та утриманні згідно договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 21.01 2017 року.

Разом з тим, ОСОБА_2 зазначає що не чинитиме жодних перешкод ОСОБА_1 для спілкування із сином і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування свого батька.

У той же час я, ОСОБА_1, вказує що буде діяти на виконання умов договору на утримання дитини саме в інтересах дитини, не використовуючи ситуацію на свою особисту користь.

Таким чином, спір між сторонами, щодо визначення місця проживання нашої спільної дитини, виховання та її утримання відсутній.

Спору щодо поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, також не має, оскільки це питання сторонами узгоджено шлюбним договором від 21.01 2017 року.

У зв'язку з наведеним заявники просять розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 16.05.2009 р. виконкомом Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області України, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 32.

Заявник ОСОБА_1 у судовому засіданні спільну заяву про розірвання шлюбу підтримав, просив таку зодовільнити.

ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, заяву про розірвання шлюбу довірительки підтримала, просила таку задовольнити.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним права на особисте виховання дітей.

Згідно частин 2 та 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно роз'яснень, які містяться в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»від 21 грудня 2007 року №11 розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК) провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого виконкомом Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області 16 травня 2009 р, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 16 травня 2009 року укладено шлюб, який зареєстрований виконкомом Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 16 травня 2009 р. зроблено відповідний актовий запис за № 32.

Під час сімейного життя, ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син - ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2.

У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно зі ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду зі спільною заявою про розірвання шлюбу. При цьому, подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, який був нотаріально посвідчений 21 січня 2017 року, та встановлював з ким із подружжя буде проживати дитина після розірвання шлюбу, участь батька у вихованні дитини, спілкуванні з не та розмір аліментів, які батько після розірвання шлюбу буде сплачувати на дитину. Крім того, подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір від 21.01 2017 року, щодо поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей.

Таким чином, в ході судового засідання суд повинен з'ясувати наявність вільного волевиявлення кожного із подружжя як щодо розірвання шлюбу, так і щодо змісту договору, а також у з'ясуванні відповідності умов договору інтересам дитини (дітей).

Розірвання шлюбу за спільною заявою подружжя може мати місце лише при умові якщо, між іншим, буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка.

Як вбачається з пояснень в судовому засіданні заявників, що вони усвідомили всі можливі наслідки розірвання шлюбу між ними та бажають розірвати шлюб між собою, адже це не суперечить їх дійсній, внутрішній волі, як сторонам у шлюбі.

Враховуючи вищевикладене, суд, з'ясувавши, що бажання сторін відповідають їх волі, дійсні причини подання заяви про розірвання шлюбу, беручи до уваги наявність малолітньої дитини, перевіривши умови письмового договору передбаченого ч.1,2 ст. 109 СК України, приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін і тому шлюб має бути розірваний.

Таким чином спільна заява підлягає задоволенню.

Керуючись ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24, ст.ст. 109 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Заяву подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яке має дітей про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 16 травня 2009 року виконкомом Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 16 травня 2009 р. зроблено відповідний актовий запис за № 32 - розірвати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош