Справа № 301/1058/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"09" червня 2017 р. м. Іршава
Іршавський районний суд Закарпатської області в складі головуючої Пітерських М.О., при секретарі Халак Л.Ю., з участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Іршавський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби у Закарпатській області, про надання дозволу на перетин кордону дитиною без згоди батька,
ОСОБА_2 звернулася до Іршавського районного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Іршавський РС ГУ ДМС в Закарпатській області, про надання дозволу на перетин кордону дитиною без згоди батька.
Позов мотивовано тим, що сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився на території Чеської Республіки в м. Прага, знаходиться на утриманні ОСОБА_2 Рішенням Іршавського районного суду від 12.10.2015 року шлюб між сторонами розірвано. 06.10.2015 року позивачка отримала дозвіл за НОМЕР_1 на постійне проживання на території АДРЕСА_1 який дійсний до 22.07.2023 року. Син ОСОБА_5 також 16.05.2016 року отримав дозвіл на постійне проживання за НОМЕР_2 за тією ж адресою, що і позивачка, який дійсний до 12.05.2021 року. На даний час дитина перебуває у матері позивачки в АДРЕСА_2, оскільки приїхав разом із нею на період літньої відпустки. Однак, повернутись в Чеську Республіку дитина не має можливості, оскільки є громадянином України, і його виїзд можливий лише за наявності відповідного дозволу відповідача як батька. Отримати такий ОСОБА_2 не може, оскільки із відповідачем не підтримує жодних відносин, а в той час, коли вона перебуває на території України, відповідач знаходиться на заробітках за межами області. Виїзд дитини зумовлений визначеним місцем проживання сина за одною адресою з позивачкою, а також необхідністю влаштування дитини в дитячий садок та започаткування отримання ним належної освіти, вивчення іноземної мови, отримання сучасного європейського медичного обслуговування. Вважає, що такі дії відповідача щодо неможливості отримання від нього дозволу на виїзд дитини за кордон, порушують право дитини на необхідне розширення кругозору, спілкування із матір'ю, відпочинок та освіту. Просила надати дозвіл на виїзд сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон у країну прямування Чеську Республіку без згоди батька, до досягнення дитиною вісімнадцяти років
Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, причини неявки до суду не повідомила (а.с. 21,29).
Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Пояснив, що малолітній син сторін народився у Чехії та проживав там з позивачкою донедавна. Приїхавши в Україну в гості до бабусі, малолітній вже не може повернутися до Чехії, де він має дозвіл на проживання до 2021 року, оскільки для виїзду за кордон потрібна згода батька дитини. Відповідач дуже рідко буває вдома, оскільки постійно виїжджає на заробітки, сторони не спілкуються з питань виховання дитини, тому позивачка не може отримати від батька дитини дозвіл на виїзд за кордон. Просив позов задовольнити і надати дозвіл малолітньому на виїзд у Чехію, де він має дозвіл на проживання, та перетин кордону до досягнення ним повноліття без згоди батька.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, причини неявки до суду не повідомив (а.с. 17, 22, 30).
Представник Іршавського РС ГУ ДМС в Закарпатській області в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причини неявки до суду не повідомив (а.с. 23,28).
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторона посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.
Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження від 06.02.2013 року (а.с.5,6).
Рішенням Іршавського районного суду від 12.10.2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.4).

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України та ч.1 ст. 161 СК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає; якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Питання про визначення місця проживання малолітнього сина сторін ні органом опіки і піклування, ні судом не вирішувалося.

06.10.2015 року позивачці видано дозвіл за НОМЕР_1 на постійне проживання на території АДРЕСА_1 який дійсний до 22.07.2023 року. Малолітній ОСОБА_3 також 16.05.2016 року отримав дозвіл на постійне проживання за НОМЕР_2 за тією ж адресою, що і позивачка, який дійсний до 12.05.2021 року (а.с.8,9).

Позивачка просить надати дозвіл малолітньому сину на виїзд у Чехію, де він має дозвіл на проживання, та перетин кордону до досягнення ним повноліття без згоди батька. Отже, фактично, позивачка просить установити місце проживання малолітнього сина з нею (хоча з даною. позовною вимогою вона до суду не зверталася) та надати дозвіл на виїзд дитини за кордон на постійне проживання.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Отже, статтею 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» передбачено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України та на постійне проживання за кордоном без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Дана позиція суду узгоджується з правовою позицією ВСУ по справі №6-15цс17 від 12 квітня 2017 року.

Крім того, з позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні вбачається, що за отриманням дозволу на виїзд дитини за кордон позивачка до відповідача не зверталася, ніякі питання, пов'язані з вихованням дитини ними спільно не вирішувалися, оскільки відповідач постійно виїжджає на заробітки та сторони тривалий час не спілкуються.

Отже, позивачка відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України не надала суду і доказів порушення своїх прав, оскільки відповідач фактично не відмовлявся надати дозвіл на виїзд малолітнього за кордон.

Враховуючи наведене, суд вважає у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки такі є безпідставними.

Керуючись ст. ст. 7, 141, 153, 157 СК України, ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», ст.ст. 11, 15, 158 ч.2, 169 ч.4, 208, 209, 212-215, 218, 224-225 ЦПК України,

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на перетин кордону малолітнім ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час його проголошення, протягом десяти днів з дня отримання його копії до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Головуюча : М. О. Пітерських