АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Антонова Н.В.
№22-ц/796/6570/2017 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), Публічного акціонерного товариства «Міжнародний медіа Центр-СТБ», кореспондента телеканалу «СТБ» ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують його ділову репутацію, честь та гідність відомості, що були розповсюджені ІНФОРМАЦІЯ_1 (у повторі ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3) в мережі Інтернет на веб-порталі «Youtube» телевізійним каналом «ICTV» в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_6» в матеріалі під назвою «Дорогие машины и имения: козырная жизнь милицейских начальников». Зобов'язати ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) спростувати зазначену недостовірну інформацію, зачитавши диктором в ефірі телевізійного каналу «ІСТV» в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_6» резолютивну частину рішення суду не пізніше 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили, визнати дії ПАТ Міжнародний медіа Центр-СТБ», які залишили дії свого кореспондента безконтрольними в частині збору та оприлюднення зібраної інформації та дії самого кореспондента телеканалу «СТБ» ОСОБА_3 щодо розголошення конфіденційної інформації відносно ОСОБА_1 противоправними та зобов'язати кореспондента ОСОБА_3 публічно вибачитися за відомості, що були розповсюджені ІНФОРМАЦІЯ_1 року (у повторі ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ІНФОРМАЦІЯ_3 року) в мережі Інтернет на веб-порталі Youtube телевізійним каналом «ІСТV» в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_6» в матеріалі під назвою «Дорогие машины и имения : козырная жизнь милицейских начальников» відносно ОСОБА_1 як такі, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію, зачитавши в ефірі телевізійного каналу ІСТV в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_6» резолютивну частину рішення суду не пізніше 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилався на те, що в матеріалах під назвою «Дорогие машины и имения: козырная жизнь милицейских начальников» наводиться неперевірена, недостовірна негативна інформація, яка порушує його особисті немайнові права на повагу до його гідності, честі та ділової репутації.

Зокрема, в даній телевізійній програмі «ІНФОРМАЦІЯ_6» викладено твердження щодо: невеликого заробітку та наявності авто вартістю сотні тисяч; його погроз громадянці ОСОБА_4 та вимагання з неї 100 000 доларів за не притягнення її сина до кримінальної відповідальності; супроводження особисто відповідачем спецпідрозділу «Беркут», який їхав розганяти «мітингарів»; дивного поводження позивача під час запрошення журналістів до нього додому з підстав того, що державний номерний знак НОМЕР_1 автомобіля марки «Тойота Авенсіс», на якому приїхали журналісти, не відображається у базі ДАІ та про нібито викриття самими «даішниками» схеми по виготовленню номерних знаків на штрафний майданчик, безпідставними, необґрунтованими та такими що не відповідають дійсності та не підтверджені жодними засобами доказування.

Автомобіль, на якому він пересувався під час знімання відеоматеріалу, не належить йому на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію цього транспортного засобу; достовірність відомостей щодо наявності у нього майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаних у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, перевірено Лівобережною ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області (висновок від 20.08.2015 №25689/10/04-64-17-02), якою підтверджено достовірність указаних у декларації даних та відповідність вартості належного позивачеві майна вказаних у декларації даним про доходи, отримані із законних джерел.

Щодо викладеної відповідачем інформації про те, що він, користуючись службовим становищем, погрожував життю громадянки ОСОБА_5 та вимагав у неї 100 000 доларів за не притягнення її сина до кримінальної відповідальності, вказав на те, що сина громадянки ОСОБА_5 - ОСОБА_6 засуджено за вчинені стосовно нього злочини, передбачені частиною третьою статті 185, частиною першою статті 122, частиною другою статті 296 КК України, та призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. Також згідно із судовими рішеннями у справі стягнуто із засудженого ОСОБА_6 50 000 гривень моральних збитків.

Інформація відеоматеріалу стосовно затримання ним автомобіля, на якому до нього приїхали журналісти, та доставляння його до штрафного майданчика, також є необґрунтованою і не відповідає дійсності, оскільки ним особисто було лише запропоновано власникам (користувачам) цього транспортного засобу прибути до відділу ДАІ для встановлення обставин виникнення проблемних питань, на що вони погодилися і самостійно прибули до відділу ДАІ. Жодних дій щодо примусового затримання та доставки транспортного засобу журналістів ним не вчинялося і будь-яких вказівок підлеглим з цього приводу не надавалося.

Крім того, будинок, в якому він проживає разом із родиною і який став предметом відеоматеріалу, розповсюдженого відповідачами, побудований батьками позивача і він у ньому проживає усе життя. Відповідачі не мали правових підстав на розповсюдження недостовірної інформації стосовно нього, підтвердження правдивості якої відсутні, з огляду на те, що, в очах оточуючих, у тому числі друзів, знайомих і колег по службі сформувалося негативне враження про його поведінку, оцінки його ділових та професійних якостей, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію та примусило його звільнитися із займаної посади начальника відділу ДАІ з обслуговування міста Дніпропетровська.

Вважає, що відповідачами порушено Закон України «Про інформацію» шляхом поширення у відеоматеріалі конфіденційної інформації, зокрема, про адресу його проживання - камери було наведено на будинок, його номер та назву вулиці, на малолітню доньку, при тому що згоди на це він не надавав.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що станом на день звернення з даною апеляційною скаргою у володінні відповідача ТОВ «МКТ «ICTV» на його офіційному веб-сайті за веб-адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 на 26 хвилині 28 секунді наявний спірний відеоматеріал «ІНФОРМАЦІЯ_5» опублікований у повторі від ІНФОРМАЦІЯ_2 у відкритому доступі для невизначеного кола осіб, що спростовує як неправдиві твердження представника відповідача щодо відсутності факту транслювання (поширення), так і помилкового висновку суду першої інстанції, покладеного в основу оскаржуваного рішення на підставі неправдивих відомостей, наданих відповідачами.

Зазначив, що факт не перебування журналіста ОСОБА_3 у трудових відносинах з ТОВ «МКТ «ICTV» на час виходу спірного відеоматеріалу, не звільняє останнього від відповідальності за збирання з метою розповсюдження недостовірної інформації щодо позивача. Наданий позивачем запис на диску зі спірним відеоматеріалом є підтвердженням як транслювання, так і розповсюдження відповідачами недостовірної інформації щодо позивача. Зміст недостовірної інформації, яку позивач вважає недостовірною щодо себе, у повній мірі висвітлена та конкретизована в описовій та мотивувальній частинах позовної заяви, що беззаперечно спростовує твердження відповідачів.

Крім того, у зв'язку з розповсюдженням відповідачем інформації про адресу позивача у відеоматеріалах ІНФОРМАЦІЯ_1 (повтор ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3) та його малолітньої доньки, у ОСОБА_1 виник сумнів у його безпеці та безпеці членів його сім'ї, зокрема дружини та малолітньої доньки, враховуючи нестабільну ситуацію в державі у зв'язку з проведенням антитерористичної операції та виникненням непоодиноких випадків посягання на життя та здоров'я публічних осіб тощо.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представники відповідачів ПрАТ «ММЦ - СТБ» - ОСОБА_9, ОСОБА_3 - ОСОБА_10, ТОВ «MKT»ICTV» - Дацун В.В проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності складової порушення прав позивача - факту поширення інформації, що виключає можливість відповідальності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 (у повторі ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3) в мережі Інтернет на веб-порталі «Youtube» телевізійним каналом «ICTV» в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_6» в матеріалі під назвою «Дорогие машины и имения: козырная жизнь милицейских начальников» була поширена інформація відносно начальника відділу ДАІ з обслуговування міста Дніпропетровська ОСОБА_1

Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд послався на те, що з наданого позивачем відеоматеріалу та інших доказів у справі неможливо встановити джерело походження спірного відеоматеріалу, факт поширення його відповідачами, визначеними позивачем у позові.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ІСТV) замовляло та використовувало об'єкти інтелектуальної власності ПрАТ «Міжнародний медіа Центр-СТБ», у тому числі телевізійні передачі проекту «ІНФОРМАЦІЯ_6» (а.с.170-176), проте не змогло надати суду інформацію стосовно поширення телерадіокомпанією спірного відео матеріалу, оскільки інформація щодо трансляції у вказані позивачем дні у телерадіокомпанії відсутня у зв'язку зі сплином терміну її зберігання.

Тобто, відповідач не заперечував можливості виходу такої передачі в ефір, а лише послався на те, що архівна копія запису не збереглася. Відповідач не надав доказів про те, що відеозапис на наданому позивачем диску є сфальшованим. Також не надано будь - яких доказів про те, що запис сюжету було записано, але не випущено в ефір, а диск надано лише позивачу. Навпаки, відповідач зазначав, що позивач до них не звертався.

Окрім того, за клопотанням позивача, останнім був продемонстрований відео матеріал передачі, розміщений на офіційному сайті (ІСТV) із зазначенням його логотипу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

У підтвердження обставин щодо розповсюдження оспорюваної інформації позивач надав диск, натомість доводи позивача про те, що запис на диску взято з мережі Інтернет відповідачем ніякими доказами не спростовано. Вилучення такого запису надалі з мережі Інтернет чи знищення архівної копії телепередачі не є доказом не розповсюдження оспорюваної інформації та відповідач фактично і не заперечував можливості розповсюдження такої інформації.

Відтак, колегія суддів вважає, що висновки суду про те, що оспорювана інформація не була розповсюдження у засобах масової інформації ґрунтуються на припущеннях та не відповідають встановленим обставинам справи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Пункт 18 Постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

В силу ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до п.19. Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. за №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об'єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, n. 42).

Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує або виконував свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб, проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію в тій самій мірі, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов'язків (Janowski, п. 33, and Nikula v. Finland, no. 31611/96, п. 48, ECHR 2002-11),

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Таким чином, (цитата): «…заробляти копійки на державній посаді і при цьому їздити на авто вартістю в сотні тисяч», є оціночним судженням, оскільки ОСОБА_1, хоча і не є власником автомобіля «Toyota RAV 4», проте користується ним, і не заперечує цієї обставини, а тому цитата ведучого програми «ІНФОРМАЦІЯ_6» за таких обставин не може вважатися такою, що позбавлена будь-якого обґрунтування.

Крім того, апеляційна інстанція враховує і ту обставину, що за змістом ст. 10 Конвенції свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

Тому, вирішуючи спір, суду першої інстанції слід було врахувати положення абз. 6 п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.

Узагальнюючи викладене, апеляційна інстанція приходить до висновку, що поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Зазначене вказує на те, що спірна інформація є оцінкою дій, висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб'єктивними переконаннями.

Твердження позивача про те, що журналістом було поширено відносно нього конфіденційну інформацію, є безпідставними, оскільки позивач ОСОБА_1 за власним бажанням запросив журналістів до свого будинку і дозволив проводити відеозйомку фасаду та подвір'я, при цьому коментуючи як і ким був він побудований, з чого складається, і де в будинку знаходяться певні приміщення.

В кадрі відеозйомки дійсно зафіксовано особу дитячого віку, проте без демонстрації обличчя.

Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (cf., Jersild v. Denmark, рішення від 23 вересня 1994, Series А по. 298, р. 23, п. 31; Janowski V. Poland [GC], no. 25716/94, n. 30, ECHR 1999J- Nihpn and Johnsen V. Norway [ОС], no. 23118/93, п. 43, ECHR 1999-VlII; and Fuentes Bobov. Spain, no. 39293/98, n. 43, 29 лютого 2000).

Преса відіграє важливу роль в демократичному суспільстві. Хоча вона не повинна переступати певні межі, зокрема, що стосується захисту репутації та прав інших, а також розголошення конфіденційної інформації, обов'язком преси, тим не менш, є поширення інформації та ідей у спосіб, сумісний із її обов'язком і відповідальністю щодо всіх питань, що становлять громадський інтерес, включаючи питання правосуддя (De Haes and Gijsels v. Belgium, рішення від 24 лютого 1997, Reports 1997-1, pp. 233-34, п. 37 та, mutatis mutandis, Cumpana and Mazare v. Romania [GC], no. 33348/96, nn. 92-110, ECHR 2004). Це не тільки завдання преси - поширювати подібну інформацію та ідеї - суспільство також має право отримувати їх. Інакше чи здатна була б преса відігравати цю життєво важливу роль «вартового пса демократії»(Thorgeir Thorgeirson v. Iceland, рішення від 25 червня 1992, Series A no. 239, p 27, n. 63).

Стаття 10 Конвенції захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають «достовірну та точну» інформацію, як того вимагає журналістська етика. (Рішення у справі «Ліндон, Очаковський Лоуренс і Джулай проти Франції» (Lindon, Otchakovsky Laurens and July v. France) [ВП], заяви №№ 21279/02 136448/02, п. 67, ECHR 2007…, і«Педерсен Баадсгаард проти Данії» (Pedersen and Baadsgaard v. Denmark) [ВП], заява № 49017/99, п.78, ECHR 2004X1).

Повідомлення новин, засноване на інтерв'ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. The United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, п. 59, Series А no. 216).

У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись,якщо для іншого немає винятково вагомих причин.

Українське законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу, опублікованого у пресі. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими (рішення від 23 вересня 1994 року у справі «Йерзільд проти Данії» (Jersild v. Denmark), п. 35, Series А, № 298 та рішення у справі «Тома проти Люксембургу» (Thoma v. Luxembourg), заява № 38432/97, п. 62, ECHR 2001-III).

Отже, оскільки викладене журналістом інтерв'ю ОСОБА_5 було дослівним, при цьому не спотвореним за його змістом, тому ОСОБА_3 або інші журналісти, що збирали матеріали до ефіру не є такими, що порушили свій професійний обов'язок, не здійснюючи перевірку викладеної інформації.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2014 (провадження № 22-ц/774/10403/14) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 задоволено частково та визнано недостовірною формацію, розповсюджену ОСОБА_5, про використання позивачем службового становища з метою вимагання з неї та членів її родини грошових коштів з боку ОСОБА_1 (т. 1 а.с.56-58)

Таким чином, вказаним рішенням суду встановлено факт поширення недостовірної інформації ОСОБА_5, а тому інформація дана в інтерв'ю поширена нею для програми «ІНФОРМАЦІЯ_6», була предметом розгляду іншої справи.

Щодо цитати: «А от активісти «Євромайдану» запевняють, що півтора роки тому пан ОСОБА_1 особисто супроводжував спецпідрозділ «Беркут», який їхав розганяти мітингарів. Про все це ми планували розпитати в інтерв'ю.», то вона не є такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки розслідування журналістів у даній програмі, серед іншого, мало за мету дізнатися про цю обставину від самого ОСОБА_1

Проте, у зв'язку із подіями, що викладені у відеозйомці і не заперечуються позивачем, автомобіль журналістів було розміщено на території управління Державтоінспекції з метою перевірки номерних знаків. Тобто, журналісту не вдалося отримати інтерв'ю від ОСОБА_1 з даного приводу.

Крім того, позивач пред'явив позов до ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), ПрАТ «Міжнародний медіа Центр-СТБ» та кореспондента телеканалу «СТБ» ОСОБА_3.

Журналіст ОСОБА_3 на час оприлюднення спірного матеріалу перебував у трудових відносинах із ПАТ «Міжнародний медіа Центр-СТБ», редакційне завдання щодо підготовки матеріалів проекту «ІНФОРМАЦІЯ_6» ОСОБА_3 не оформлювалося. А тому, зазначені обставини не дають змоги достовірно визначити автора спірного відеоматеріалу.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, з урахуванням того, що спірна інформація є оцінкою дій, не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб'єктивними переконаннями, колегія дійшла висновку про безпідставність позову.

Оскільки рішенням суду першої інстанції відмовлено у задоволенні позову з інших підстав, колегія суддів мотивує відмову від позову з підстав відсутності недостовірної інформації щодо позивача та залишає рішення без зміни, оскільки вказані порушення не призвели до ухвалення незаконного рішення, рішення по суті спору прийнято правильно.

Керуючись ст.ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді