Справа № 367/7135/16-ц Головуючий у І інстанції Чернов Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/2586/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 30.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

30 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Гуля В.В., Верланова С.С.

при секретарі - Тимошевській С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що 27 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів з метою здійснення будівництва житлових будівель за адресами: м. Ірпінь, вул. Котляревського, буд. 32/1, 32/2, 32/3, 34/2, 34/1, із зазначенням, що строком повернення позики буде його перша вимога. У забезпечення виконання зобовязання між сторонами були укладені попередні договори купівлі-продажу вищезазначених обєктів нерухомості та 01.10.2013 року відповідачем було надано розписку про отримання коштів у розмірі 431250 доларів США.

Далі позивач зазначив, що 17.06.2016 року він звернувся до відповідача з вимогою повернути кошти, проте кошти відповідачем не повернуті, умови договорів не виконані. Також позивач зазначив, що вищезазначене майно, яке було гарантією виконання зобовязань між сторонами, 15.01.2015 року було розподілене між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як членами подружжя в порядку Договору про поділ житлового будинку в натурі та припинення спільної сумісної власності.

Таким чином, позивач посилаючись на те, що його права на отримання коштів порушені відповідачами, просив суд стягнути суму заборгованості за позикою, з урахуванням процентів за користування грошима та пенею. Станом на 21.09.2016 року загальна сума заборгованості за договором позики від 01.10.2013 становить 24 221 205,60 грн., з яких: основний борг 11 169 849,20 грн., заборгованість по відсоткам за користування грошовими коштами 5 140 726,95 грн., пеня за прострочення виконання грошового зобовязання 7 910 629,46 грн., тому просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь користь заборгованість в сумі 24 221 205,60 грн. та судовий збір.

У своїх запереченнях відповідач ОСОБА_3 зазначив, що між ним та ОСОБА_2 відбулись правовідносини зі спільної діяльності у формі договору простого товариства шляхом укладання письмових попередніх договорів купівлі-продажу квартири (індивідуальних житлових будинків) та розписки про отримання про отримання гарантованого платежу за попередніми договорами купівлі-продажу. Вкладом у спільну діяльність з його боку відповідача є земельна ділянка площею 0,0915 га, а також власні кошти, тобто між ними відбулась домовленість про спільну діяльність, за наслідками якої, в рахунок отриманих коштів, позивачу буде передано у власність, шляхом укладання договору купівлі-продажу, пять обєктів нерухомого майна. Крім того, відповідач ОСОБА_3 зазначив, що з метою виконання умов за розпискою, відповідачка ОСОБА_4 оформила довіреність на ОСОБА_2 вчиняти дії з управління та розпорядження житловим будинком № 32-34/1 по вул. Котляревського, м. Ірпінь. Вважає, що своїми діями позивач ОСОБА_2 створює перепони та унеможливлює належно виконати двосторонні домовленості.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу посилаючись на те, що судом винесено незаконне та необґрунтоване рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновок суду зведено до того, що оскільки правовідносини між сторонами не повязані з договором позики суд відмовляє у задоволенні позову. Посилається на те, що дії судді під час розгляду справи призвели до того, що ОСОБА_3Б та ОСОБА_4 поділили майно що перебувало у їх спільній власності та за час розгляду здійснили відчуження майна, усі пять обєктів нерухомості зазначені у попередніх договорах купівлі-продажу збудовані, проте не один з них не належить відповідачам, що підтверджується витягами з Держреєстру речових прав, тобто вважає, що відповідачі усілякими способами ухиляються від виконання вимог про повернення грошових коштів. Тому просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідачів судові витрати.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд виходив з того, що правовідносини, що виникли між сторонами не повязані з договором позики.

Разом з тим, суд не встановив характер спірних правовідносин та не визначився із нормами матеріального права, які їх регулюють, внаслідок чого ухвалив рішення, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Судом встановлено, що 01.10.2013 року ОСОБА_3 надав між ОСОБА_2 розписку про отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 431 250 доларів США у вигляді гарантійного платежу згідно попередніх договорів купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: м. Ірпінь, вул. Котляревського 32/1, 32/2, 32/3, 34/2, 34/1 (а.с. 12).

Також судом встановлено, що 15.01.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір про поділ житлового будинку в натурі та припинення спільної сумісної власності (а.с. 19-20).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач в підтвердження своїх намірів купівлі нерухомого майна передав відповідачу гарантійну суму в розмірі 431250 доларів США, про що відповідач надав відповідну розписку та сторони уклали в простій письмовій формі попередні договори купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: м. Ірпінь, вул. Котляревського 32/1, 32/2, 32/3, 34/2, 34/1, зазначивши, що в разі невиконання умов попередніх договорів, продавець зобовязується повернути забезпечувальні кошти, одержані згідно розписки (а.с.187-192).

17.06.2016 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути кошти, оскільки майно, яке було предметом попередніх договорів, після введення його в експлуатацію, 15.01.2015 року розподілене між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як членами подружжя в порядку Договору про поділ житлового будинку в натурі та припинення спільної сумісної власності. Проте кошти відповідачем не були повернуті, основні договори купівлі-продажу спірного майна не були укладені, вважаючи такі дії протиправними, ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Частиною 4 статті 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних договором платежів, підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, оскільки сторони порушили вимоги щодо форми правочину, він не є укладеним, зобов'язання купівлі-продажу між сторонами не виникло, тому сума, сплачена на забезпечення виконання майбутнього зобов'язання, згідно з вимогами ч. 2 ст. 570 ЦК України, є авансом і повертається в тому розмірі, в якому вона надавалася.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, те що правовідносини між сторонами виникли не з договору позики, проте, в порушення ст.213 ЦПК України, суд не встановив які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та фактично не вирішив спір, тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів, приходить до висновку, що поскільки договорів купівлі-продажу нерухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, то сплачені в рахунок виконання договору позивачем 431250 дол. США, що за курсом НБУ станом на 19.06.2016 року складає 11 169 849 грн. є авансом, тому саме ця сума грошових коштів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому оскільки сума, яка підлягає поверненню позивачу не є боргом тому й немає підстав застосовувати відсотки та пеню, тому доводи та обставини, на які посилається позивач у своїй апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суперечать матеріалам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, на користь позивача належить стягнути 14890 грн. судових витрат (6890+8000).

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 431250 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19.06.2016 року складає 11 169 849 (одинадцять мільйонів сто шістдесят девять тисяч вісімсот сорок девять) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 14890 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :