22-ц/775/358/2017(м)
Єдиний унікальний номер 265/7880/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/358/2017(м)
Категорія 27 Головуючий у 1-й інстанції Адамова Т.С.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Пономарьової О.М., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову вказував, що 09 травня 2013 року відповідач позичив у нього 18500 грн. із зобовязанням повернути до 01 травня 2014 року, що підтверджується розпискою, яку останній склав власноручно. У звязку з тим, що ОСОБА_3 своїх зобовязань щодо повернення боргу не виконав, просив стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 33352,86 грн. та відшкодувати витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду, невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи, невірне застосування матеріального права та невірне тлумачення судової практики, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема зазначає, що на прохання відповідача позивачем придбано визначений посівний матеріал, який був переданий відповідачу. За вказаний матеріал відповідач одразу розрахуватись не зміг, просив надати йому для цього час, внаслідок чого написав розписку про повернення грошових коштів у розмірі 18500 грн. Зазначені обставини не заперечував відповідач в суді, а тому відповідно до положень ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. За таких обставин суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності доказів домовленості про заміну первинного зобовязання договором позики, оскільки між сторонами була досягнута домовленість про заміну первинного зобовязання договором позики, тобто відбулась новація боргу.

Мотивуючи рішення про відмову у задоволенні позову суд зазначив, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу з розстрочкою платежу, та допустив протиріччя, дійшовши висновку щодо неможливості встановлення існування між сторонами первинного зобовязання внаслідок невиконання якого виник борг.

Законодавством, зокрема ст.. 604, 1053, 1047 ЦК України, не передбачена вимога, що при новації боргу, яка виникає із договору купівлі продажу або іншого договору, це повинно відображатись в договорі позики (розписки).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, заперечення відповідача та його представника ОСОБА_5, які просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або його зміни є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргові зобов'язання виникли не з договору позики грошових коштів, оскільки фактично грошові кошти позикодавцем боржнику не передавалися. Позивач не надав доказів, що між сторонами укладений новаційний договір, тобто що була домовленість замінити первинне зобовязання позиковим зобовязанням. На підставі наданих сторонами доказів суд дійшов висновку щодо неможливості встановити існування між ними первісного зобовязання, внаслідок невиконання якого виник борг, їх домовленості про припинення цих існуючих зобовязань, наявність між борговим і позиковим зобовязаннями певного проміжку часу, причинного звязку та дійсність самої домовленості сторін про новацію боргу в позикове зобовязання.

З таким висновком колегія суддів не може погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні данні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу відповідно до боргової розписки з урахуванням індексу інфляції, посилаючись на ст.ст.1046, 1047, 1050 ЦК України (а.с.2).

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або дизпозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні висновки.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, яка розглянута ним в порядку глави 3 розділу V ЦПК України.

Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно розписки (а.с.23), ОСОБА_3 09 травня 2013 року взяв у борг у ОСОБА_2 18500 грн, які зобовязався повернути в строк до 01 травня 2014 року

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилався на те, що вказаний документ не є борговою розпискою в розумінні приписів ст.1046 ЦК України, а фактично сума боргу у розписці, яку він видав позивачу, складає вартість отриманого ним у позивача посівного матеріалу соняшника в кількості 11 мішків. Будь-яких коштів від ОСОБА_2 він не отримував, але зобовязався сплатити визначену сторонами вартість придбаного ним у позивача посівного матеріалу після збору врожаю. За такою схемою розрахунків вони працювали протягом чотирьох років. Борг ОСОБА_6 не повернув оскільки насіння не дало прогнозованого вражаю, він поніс збитки внаслідок, як він вважає, неякісного насіння. У разі, якщо б насіння дало прогнозований врожай, він би сплатив ОСОБА_2 за отримане насіння 15800 грн.

В судовому засіданні позивач також наполягав на тому, що за проханням ОСОБА_3 він придбав для відповідача посівний матеріал, вартість якого складала 18500 грн. Оскільки відповідач не міг розрахуватися в день придбання посівного матеріалу, вони домовилися, що останній розрахується після збору врожаю та видасть розписку про боргові зобовязання. Однак у визначений в розписці строк борг не повернув, посилаючись на поганий врожай та понесені збитки.

Таким чином, до укладання договору позики між сторонами існували певні відносини, які випливають з договору купівлі-продажу, внаслідок яких у ОСОБА_3 виникло перед ОСОБА_2 грошове зобовязання, та він визнав факт наявності боргу в сумі 18500 грн.

Відповідно до ч.1 ст.1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобовязанням.

Заміна боргу позиковим зобовязанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст.1047 ЦК України).

Умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч.2 ст.1053 ЦК України), а по-третє, це дійсність первинного зобовязання.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України передбачено укладення договору позики у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (ст.218 ЦК України).

Отже, недотримання сторонами письмової форми правочину (новаційного договору), не може бути підставою для відмови у позову, оскільки між позивачем і відповідачем відбулася домовленість про заміну боргу, який виник із договору купівлі-продажу, позиковим зобовязанням.

Такого висновку колегія суддів дійшла наслідок встановлених під час розгляду справи обставин, оскільки , відповідач оспорював видану ним розписку про отримання боргу в сумі 18500 грн. з підстав її безгрошовості, у той же час не заперечував наявність свого боргу у визначеній у розписці сумі перед позивачем за отриманий ним посівний матеріал, вартість якого була визначена сторонами в момент придбання його відповідачем, а також пояснив, що якби насіння дало хороший врожай, він би виплатив позивачу визначену у розписці суму.

Згідно із ч.4 ст.604 ЦК України новація припиняє додаткові зобовязання, повязані з первісним зобовязанням, якщо інше не встановлено договором.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги, що правовідносини з приводу стягнення грошової суми за придбаний товар за договором купівлі-продажу, які існували між сторонами до укладення договору позики, припинили свою дію з моменту новації у формі договору позики за спільною домовленістю сторін для впорядкування боргового зобовязання в сумі 18500 грн. та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Виходячи із аналізу зазначених вище норм права та встановлених судом обставин, колегія суддів судової палати вважає, що з моменту укладення договору позики (новація) від 9 травня 2013 року зобовязання сторін, які випливають із договору купівлі-продажу, припинились, а отже, до правовідносин сторін слід застосовувати положення договору позики (новації).

Як встановлено в судовому засіданні, за договором позики (новація) від 9 травня 2013 року ОСОБА_3 зобовязався повернути ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 18500 грн. в строк до 1 травня 2014 року. У матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем свого обовязку за договором позики (новація). Викладене свідчить про порушення відповідачем своїх грошових зобовязань в порушення умов позики (новація) та вимог ст.ст.525, 526, 1049 ЦК України, тому вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню.

До заперечень відповідача та його представника про те, що новація боргу не відбулася, оскільки заміна боргу позиковим зобовязанням провадиться у формі, встановленій для договору позики, а письмова форма такого договору не дотримана сторонами, колегія суддів відноситься критично, оскільки з пояснень сторін вбачається, що фактично між сторонами досягнута двостороння домовленість про новацію боргу, а недодержання сторонами письмової форми такого правочину, не має наслідком його недійсності.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, наведені позивачем, відтак не зазначення позивачем конкретної правової норми, а саме ст.1053 ЦК України на обґрунтування позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Колегія суддів визначившись з предметом позову та характером правовідносин, застосовує правові норми, що підлягають застосуванню при вирішенні даної справи.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України ( ч.1 ст. 1050 ЦК України)

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В судовому засіданні встановлено, що на час звернення до суду позивача, відповідач не виконав свої зобовязання за розпискою (новація) від 9 травня 2013 року, борг у сумі 18500 грн. у строк до 01 травня 2014 року не повернув. За таких підстав вимоги позивача стосовно стягнення на його користь суму боргу з урахуванням інфляційних втрат за період з травня 2014 року по жовтень 2016 року у сумі 14 852 грн. 86 коп. (33352,86 грн. 18500 грн. = 14852,86 грн.) обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Враховуючи, що сума боргу складає 18500 грн., сума інфляційних втрат за період з 01 травня 2014 року по 31 жовтня 2016 року складає 15531 грн. 05 коп., яка обчислюється із застосуванням величини індексів інфляції в 2014 році: в травні 103,8%, в червні 101,0%, в липні 100,4%, в серпні 100,8%, в вересні 102,9%, в жовтні 102,4%, в листопаді 101,9%, в грудні - 103,0%; в 2015 році 143,3%, в 2016 році: в січні 100,9%, в лютому 33,6%, у березні 101,0%, у квітні 103,5%, у травні 100,1%, в червні 99,9%, в серпні 99,7%, в вересні 101,8%, в жовтні 102,8%. Загальний індекс інфляції 183,9% (103,8% х 101,0% х 100,4% х 100,8% х 102,9% х 102,4% х 101,9% х 103,0% х 143,3% х %100,9% х 99,6% 101,0% х 103,5% х 100,1% х 99,8% х 99,9% х 99,7% х 101,8% х 102,8%). Сума інфляційних втрат 15521,05 грн. ( 18500 х 183,9% - 18500 грн.).

Між тим, відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України колегія суддів розглядає справу в межах доводів апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до заявлених вимог, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача суму боргу (18500 грн.) з урахуванням інфляційних втрат в сумі 14852,86 грн., що становить в загальній сумі 33352,86 грн.

Таким чином, не зважаючи на те, що відповідно до наведеного розрахунку апеляційного суду, сума заборгованості разом із інфляційними втратами складає 34021,50 грн., розглядаючи справу в межах заявленого позову, колегія суддів приходить до висновку про стягнення 33352,86 грн.

Відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. (а.с.1), при зверненні з апеляційною скаргою 704,22 грн.(а.с.53).

Відповідно до п.п.6 п.1 ч.2 ст.4 Закону України „Про судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, тобто 606,32 грн. (551,20 х 110%).

Таким чином, оскільки позов підлягає задоволенню, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню у відшкодування витрат по сплаті судового збору 1157,20 грн. (551,20 грн. + 606,32 грн.)

Враховуючи, що неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, судове рішення відповідно до вимог ч.1 ст. 309 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, у звязку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 квітня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 суму боргу 18500 (вісімнадцять тисяч пятсот) гривень, суму інфляційних втрат 14852 (чотирнадцять тисяч вісімсот пятдесят дві) гривні 86 копійок та у відшкодування витрат по сплаті судового збору 1157 гривень 20 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: О.М.Пономарьова

ОСОБА_7