Ухвала

іменем україни

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 15 березня 2006 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір б/н, згідно з яким останній отримав кредит у вигляді відновлюваного кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 36,00 % на рік. Відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 30 листопада 2014 року становить 11 817 грн 81 коп., з яких: 1 842 грн 47 коп. - заборгованість за кредитом; 9 975 грн 34 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом. Від вказаної суми необхідно відняти суму у розмірі 3 215 грн 03 коп., стягнуту судовим наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2008 року, таким чином, різниця складає 8 602 грн 78 коп. Із врахуванням штрафів, а саме: 500 грн -(фіксована частина) та 430 грн 14 коп. (процентна складова), заборгованість відповідача складає 9 532 грн 92 коп., яку позивач просив стягнути на свою користь, та судові витрати у справі.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року заочне рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року змінено з мотивів обґрунтування відмови у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте оскаржувані рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним вимогам процесуального права не відповідають.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, зазначивши, що хоча й установлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір про відкриття карткового рахунку, проте позивачем не надано доказів отримання будь-яких коштів за цим договором, враховуючи те, що строк дії картки закінчився у березні 2007 року і позивач не надав даних щодо продовження цього строку; до позовної заяви додано розрахунок заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2006 року б/н, відповідно до якого станом на 30 листопада 2014 року існує заборгованість у розмірі 11 817 грн 81 коп., однак доказів користування картковим рахунком до 30 листопада 2014 року позивачем не надано; інших даних щодо наявності заборгованості відповідача за договором про відкриття карткового рахунку позивачем не надано.

Вказані висновки апеляційний суд вважав помилковими і такими, що зроблені поверхово, без належного з'ясування обставин справи, й змінюючи рішення суду першої інстанції з мотивів обґрунтування відмови в задоволенні позову, вважав установленим факт, що 15 березня 2006 року відповідач ОСОБА_3 отримав кредитну картку з кредитним лімітом на суму 3 тис. грн строком на 2 роки. Згідно із судовим наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2008 року з відповідача ОСОБА_3 стягнуто заборгованість у сумі 3 215 грн 03 коп., а разом із судовими витратами у справі - 3 255 грн 53 коп.

Посилаючись на п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», апеляційний суд зазначив, що банк не звертався до суду з позовними вимогами з підстав, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 554 ЦК України боржник і поручитель відповідають солідарно перед кредитором.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, частиною ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Так, згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно зі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Проте усупереч вищевказаним нормам процесуального права суд обов'язок доказування поклав лише на сторону позивача та не з'ясував позиції відповідача щодо заявлених позовних вимог.

Ухвалюючи заочне рішення у справі про відмову в задоволенні позову з підстав ненадання позивачем доказів отримання відповідачем будь-яких коштів за кредитним договором, а також доказів користування картковим рахунком до 30 листопада 2014 року та інших даних щодо наявності заборгованості відповідача за договором про відкриття карткового рахунку, суд не з'ясував, чи заперечуються ці обставини відповідачем та чи взагалі заперечує відповідач проти позову з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України, враховуючи, що письмові заперечення відповідача у справі відсутні.

При цьому на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суд не дослідив належним чином наданих позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог доказів.

Зокрема, суд залишив поза увагою й відповідною правовою оцінкою з урахуванням вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України ту обставину, що судовим наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2008 року з відповідача ОСОБА_3 стягнуто заборгованість у сумі 3 215 грн 03 коп., а разом із судовими витратами у справі - 3 255 грн 53 коп. (а. с. 5).

Установивши, що 15 березня 2006 року відповідач подав до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», суд не встановив їхнього змісту та не дослідив питання про те, чи підписані вказані Умови й Правила відповідачем.

Таким чином, усупереч ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, що призвело до помилкових висновків суду.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд на порушення вимог ст. ст. 11, 303, 304 ЦПК України не звернув достатньої уваги на предмет і підстави поданого позову, неправильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення спору.

Оскільки суди порушили норми процесуального права, а саме: ст. ст. 212-215, 303, 304 ЦПК України, внаслідок чого неможливо встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у достатньому обсязі не визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак