Справа № 423/2033/16-ц
Провадження № 22ц/782/346/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року, травня місяця, 24-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі: головуючого судді - Яреська А.В., суддів Коротенка Є.В., Луганської В.М. при секретарі Поповій Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 18 квітня 2017 року за позовам ОСОБА_1 до Державного підприємства «Первомайськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу шахта «Карбоніт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану відпустку, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року до Попаснянського районного суду Луганської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації невикористаної відпустки. Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 23.07.2014 по 04.04.2016 у сумі 89 355,78 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 9 758,34 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 7 270,92 грн. Позов було прийнято до розгляду - рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 18.04.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено за необґрунтованістю.

Позивач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та надав на нього апеляційну скаргу, у якій посилається на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, невірну оцінку доказів по справі, просить скасувати рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 18 квітня 2017 року та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Вислухавши доповідача, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовної заяви суд першої інстанції вказав в рішенні на те, що позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження того, що він протягом спірного періоду кожного робочого дня зявлявся на роботу, але йому було не надано роботу не з його вини. Суд врахував., що будь які розпорядчі документи про простій у ВП «Шахта «Карбоніт» за спірний період не видавались, факт відсутності простою не з вини працівника на підприємстві підтверджується показами свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, копіями наказів про тимчасове переміщення робітників ВП «Шахта «Карбоніт» на ВП «Шахта «Гірська» за 2014-2015 роки. Судом першої інстанції було здійснено висновки про те, що у судовому засіданні не було підтверджено факту простою на підприємстві не з вини працівника, а оскільки позивач був відсутній на роботі з 23.07.2014 по 07.08.2014 та з 09.08.2014 по день звільнення, то підстави для оплати праці відсутні, так само необґрунтовані є і позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку , про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - адже позивачеві до звільнення виплачено всі належні йому суми.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, адже системний аналіз норм трудового законодавства свідчить про те, що як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з певних причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не повязаних з виною працівника. Якщо ж працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України.

Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 10, 60 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд проаналізував надану йому сторонами доказову базу та дійшов до висновків про те, що наданими суду відповідачем доказами зокрема показами чисельних свідків, що були допитані у судовому засіданні було підтверджено, що позивач не зявлявся на роботу а ті працівники, що зявлялись, були долучені до роботи, у тому числі і шляхом здійснення тимчасових переміщень, про що свідчать копії численних наказів про це (а.с. 2-88 т.2), отже з початку проведення АТО і по теперішній час роботу підприємство не призупиняло, простій на підприємстві і на дільницях підприємства не оголошувався, робочі дільниці працювали, тоді як позивач на роботу не виходив. Між тим, поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Статтею 113 КЗпП України встановлено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Час простою з вини працівника не оплачується.. Твердження апелянта про упередженість свідків, що були допитані судом є голослівними, між тим, ті свідчення, що були використані судом першої інстанції для обґрунтування висновків за позовом підтверджуються і сукупністю інших наявних у матеріалах справи доказів, зокрема письмових, тоді як твердження позивача не підтверджуються належними та допустимими доказами. Хибним визнає колегія суддів і посилання апелянта на те, що він не був обізнаний про свій обовязок зявлятись на роботу, адже не був ознайомлений із Правилами внутрішнього трудового розпорядку. Крім того, колегія суддів тут бере до уваги і ті обставини, що при виникненні простою не з вини працівника повинен оформлюватись акт простою (фіксуються причини, які зумовили призупинення роботи) та видаватись наказ власника або уповноваженого ним органу. Якщо простій має цілодобовий (тижневий) характер, власник або уповноважений ним орган повинен у наказі обумовити необхідність присутності або відсутності працівника на роботі. Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і профспілкового комітету на основі типових правил (частина перша статті 142 Кодексу законів про працю України). Правилами внутрішнього трудового розпорядку визначаються права і обовязки працівників і адміністрації, визначається час початку і закінчення роботи, зобовязання адміністрації організувати облік явки на роботі і залишення роботи тощо. Тобто питання необхідності присутності або відсутності на роботі працівників у разі простою вирішується саме у Правилах внутрішнього трудового розпорядку підприємства. Між тим, апелянт заперечує своє ознайомлення із зазначеними Правилами, не надає підтверджень поважності причин своєї неявки на роботу протягом дуже тривалого періоду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач продемонстрував належним чином свій намір та бажання приступити до роботи лише 08.08.2014 року але саме цей день і є відміченим у табелі, його оплату було проведено, тоді як усі інші дні спірного періоду у табелі позивача є відмітка „НЗ неявка із незясованих причин. Твердження апелянта про те, що у весь спірний період з 23.07.2014 по 04.04.2016 року (крім 08.08.2014 року) він не працював не з своєї вини і не за своїм бажанням, а лише через те, що роботодавець не зміг забезпечити нормальний виробничий процес на підприємстві свого підтвердження у матеріалах справи не знайшло, спростовується це твердження і фактом роботи підприємства, фактом залучення інших працівників до роботи у тому числі і шляхом переміщення їх на інші ділянки, фактом відсутності підтверджень щодо звернення ОСОБА_1 до роботодавця, довідкою профспілки про відсутність простою за цей період на підприємстві. ОСОБА_1 не звертався офіційно до роботодавця із заявами про простій, не надав належних та допустимих доказів свого звернення до керівництва щодо свого бажання приступити до роботи, не звертався він і із заявами і про те, що він відмовляється виконувати поручену йому роботу із-за виробничої ситуації небезпечної для його життя чи здоров'я.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати, що судом при розгляді справи було невірно застосовано правила оцінки доказів, порушені або неправильно застосовані норми матеріального чи процесуального права. Рішення суду відповідає вимогам закону, є аргументованим та обґрунтованим, у ньому є наведеним аналіз доказів, що були надані сторонами по справі, грубих порушень процесуального законодавства при розгляді справи та прийнятті рішення не встановлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303-304, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з моменту її винесення до Вищого спеціалізованного суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя А.В. Яресько

Судді: Є.В. Коротенко

ОСОБА_7