АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 761/5912/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6505/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.
8 червня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Національні інформаційні системи», третя особа: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про стягнення заборгованості за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи, що відповідач є правонаступником ДП «Інформаційний центр» МЮ України.

ОСОБА_4 та її представник в судове засідання не з'явилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у відсутність осіб, які не з'явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у лютому 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості із заробітної плати, сум належних до виплати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 11 грудня 2000 року відповідно до наказу № 192-К її прийнято на роботу до Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на посаду оператора II категорії. З часом позивач працювала у вказаній філії на посадах адміністратора II та І категорій, адміністратора реєстрів І категорії, начальника відділу супроводження реєстрів, заступника директора Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

Зазначила, що відповідно до штатного розпису, розмір її заробітної плати на останній посаді становив 3800 грн.

3 березня 2014 року припинено фінансування Кримської філії, в тому числі припинено виплату заробітної плати працівникам.

В березні та квітні 2014 року вона - ОСОБА_4 виконувала свою роботу, що підтверджується даними табелів обліку робочого часу за вказані місяці.

25 квітня 2014 року у зв'язку із порушенням ДП «Національні інформаційні системи» законодавства про працю (неодноразова невиплата заробітної плати) позивачем була подана заява про звільнення за власним бажанням згідно з п. 3 ст. 38 КЗпП України.

25 квітня 2014 року ОСОБА_4 звільнено на підставі наказу № 85-К.

Також зазначила, що відповідно до наказу про звільнення, розрахункового листка за квітень 2014 року їй мало бути виплачено: заробітну плату у розмірі 3281,82 грн., винагороду за вислугу років у розмірі 328,18 грн., компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 15505,81 грн., вихідну допомогу у розмірі 16757,52 грн., заборгованість із заробітної плати на 1 квітня 2014 року у розмірі 3524,24 грн., але розрахунок з позивачем не проведений, грошові кошти у день звільнення позивачеві виплачені не були.

Зазначає, що за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року, Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України їй сплачено заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 90510,57 грн., але оскільки було порушено права позивача, то на її користь має бути стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 26 травня 2015 року по 1 лютого 2016 року, тому що відповідач є правонаступником Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

У зв'язку із викладеним та з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2014 року по 1 лютого 2016 року у розмірі 83980 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 11 грудня 2000 року відповідно до наказу № 192-К ОСОБА_4 прийнято на роботу до Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на посаду оператора II категорії.

7 листопада 2012 року відповідно до наказу № 77-К позивача переведено на посаду заступника директора Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

25 квітня 2014 року позивач звернулася до філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України з заявою про звільнення за власним бажанням відповідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

25 квітня 2014 року ОСОБА_4 звільнено з посади за власним бажанням відповідно ч. З ст. 38 КЗпП України відповідно до наказу №85-к.

Відповідно до наказу про звільнення позивача, розрахункового листка за квітень 2014 року, відомостей обліку заробітної плати за квітень 2014 року, належними до виплати позивачеві при звільненні були наступні суми: заробітна плата у розмірі 3281 грн. 82 коп., винагорода за вислугу років у розмірі 328 грн. 18 коп., компенсація за невикористані відпустки у розмірі 15505 грн., 81 коп., вихідна допомога у розмірі 16757 грн. 52 коп., заборгованість із заробітної плати на 1 квітня 2014 року - 3527 грн. 24 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_4 до Державного підприємства «Інформаційний центр» про стягнення заборгованості із заробітної плати, сум, належних до виплати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено та стягнуто з Державного підприємства «Інфрмаційний центр» на користь ОСОБА_4 заборгованість із заробітної плати в розмірі 39400 грн. 57 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 51110,00 грн., а всього - 90510 грн. 57 коп.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (ч. 3 ст. 38 КЗпП України).

При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП України).

За ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, у випадку розрахунку середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку, за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Як вбачається з матеріалів справи, 1 лютого 2016 року ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України сплачено позивачці на виконання рішення Шевченківського суду м. Києва 90510 грн. 57 коп. (а.с. 167).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що необхідні при звільненні кошти позивачу виплачено. Крім того, Державне підприємство «Інформаційний центр» не є правонаступником Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, позивач не перебував у трудових правовідносинах з відповідачем.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано заяву про збільшення позовних вимог, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що Державне підприємство «Національні інформаційні системи» не є правонаступником Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, позивач не перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а тому будь-яких обов'язків у відповідача з приводу виплати заробітної плати перед ОСОБА_4 не виникло.

Також колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що Державне підприємство «Національні інформаційні системи» є солідарним боржником за зобов'язаннями щодо погашення заборгованості, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 11 грудня 2000 року відповідно до наказу № 192-К ОСОБА_4 прийнято на роботу до Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на посаду оператора II категорії.

Державне підприємство «Національні інформаційні системи» є самостійним новоствореним підприємством, що створене розпорядчим актом - наказом Міністерства юстиції України «Щодо створення державного підприємства «Національні інформаційні системи» від 7 травня 2015 року № 657/5.

Відповідно п. 3 Наказу встановлено, що статутний капітал державного підприємства «Національні інформаційні системи» формується шляхом передачі у встановленому порядку до нього майна згідно з переліком, що додається; майно державного підприємства «Національні інформаційні системи» закріплюється за ним на праві господарського відання.

За п. 1.1 Статуту визначено, що Державне комерційне підприємство «Національні інформаційні системи» засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства юстиції України.

Відповідно п. 4 Статуту визначено, що майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Пунктом 3.7, 3.9 Статуту ДП «НАІС» встановлено, що ДП «НАІС» несе відповідальність лише за своїми зобов'язаннями та в межах належного йому майна згідно із законодавством. Підприємство не несе відповідальності за зобов'язаннями Держави та Уповноваженого органу управління.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді