Справа № 242/222/17
Провадження № 2/242/365/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2017 року м. Селидове

Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі Козаковій Н.Г., за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області про визнання розпорядження незаконним, поновлення на попередньому місці роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 23.01.2017 року звернувся до суду з позовом про визнання розпорядження незаконним, поновлення на попередньому місці роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі розпорядження ОСОБА_3 міської ради від 12.02.2016 року № 28 о/с його було призначено на посаду тимчасово виконуючого обовязки директора комунального підприємства «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» ОСОБА_3 міської ради з 16.02.2016 року, з посадовим окладом згідно штатного розпису. Згідно штатного розпису станом на 01.01.2016 року посадовий оклад директора становить 6285 грн. 00 коп. Розпорядженням ОСОБА_3 міської ради від 04.07.2016 року № 79 о/к його було призначено на посаду директора вищезазначеного підприємства з 04.07.2016 року, з посадовим окладом згідно контракту В серпні 2016 року йому було запропоновано підписати контракт, з деякими умовами якого він не погодився 09.08.2016 року для погодження умов контракту він направив на імя міського голови лист, в якому обґрунтував посадовий оклад в розмірі 7504 гривень, саме з таким окладом погодився позивач. Крім того, запропонував внести додатковий пункт з приводу оплати у разі простою підприємства на рівні посадового окладу у сумі 5002,50 гривень, а також запропонував укласти контракт до 31.12.2021 року, тобто на пять років. Розглянувши пропозиції лише щодо посадового окладу, міський голова відмовив прийняти його умови посилаючись на роботу підприємства не в повному обсязі, не ведення підприємством основної діяльності, напруженою соціально-політичною ситуацією в місті, а також запропонували підписати контракт до 15.08.2016 року. У звязку з тим, що контракт в редакції, наданої ОСОБА_3 міською радою, не був підписаний, розпорядженням відповідача від 05.12.2016 року № 75 о/с його було звільнено з 09.12.2016 року, - відмова від продовження роботи, у звязку із зміною істотних умов праці. Підстава звільнення погодження щодо звільнення з ОСОБА_4 інфраструктури від 16.11.2016 року. Вважає, що його звільнення є незаконним та просить суд визнати розпорядження Військово-цивільної адміністрації від 05.12.2016 року № 75 о/с незаконним, поновити його на посаді директора комунального підприємства «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію за незаконне звільнення, а також моральну шкоду, яку він оцінює у сумі 2000 грн. 00 коп. Під час судового засідання позивач уточнив позовні вимоги просить рахувати компенсацію за незаконне звільнення в період з 09.12.2016 року по 17.03.2017 року згідно середнього заробітку в КП «АТТУ» Амр., крім того просить суд стягнути з відповідача на його користь суми компенсації за кожне судове засідання: середньодобовий заробіток в КП «Запоріжелектротранс» в сумі 383 грн. 35 коп., вартість палива 506 грн. 00 коп., амортизацію автомобіля 200 грн. 00 коп.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду письмові заперечення, в яких зазначила, що на підставі розпорядження міського голови ОСОБА_3 міської ради від 12.02.2016 року №28 о/с ОСОБА_1 було призначено на посаду тимчасово виконуючого обовязки директора КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» ОСОБА_3 міської ради з 16.02.2016 року згідно штатного розпису з посадовим місячним окладом 6285 грн. 00 коп. Відповідно до Закону України «Про міський електричний транспорт» та Наказу ОСОБА_4 інфраструктури України від 10.12.2015 №516, прийняття на посади і звільнення з посад керівників підприємств міського електричного транспорту (трамвай, тролейбус) узгоджується з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту у межах їх повноважень. На виконання вказаної норми ОСОБА_3 міською радою було надіслано до ОСОБА_4 інфраструктури України подання про погодження кандидатури позивача на посаду директора КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління». До моменту отримання погодження ОСОБА_1 продовжував працювати на посаді тимчасово виконуючого обовязки директора. Через напружену економіко-політичну ситуацію у місті Авдіївка Донецької області внаслідок проведення антитерористичної операції у регіоні, основний вид діяльності підприємства надання послуг з перевезення пасажирів міським електротранспортом - не здійснювався з кінця липня 2014 року. Крім того, відповідно до статистичних даних спостерігалося значне зменшення обсягу пасажироперевезень у порівнянні з 2011-2014 роками. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про міський електричний транспорт» керівник перевізника (юридична особа, яка в установленому законодавством порядку надає транспортні послуги, здійснюючи експлуатацію та утримання об'єктів міського електричного транспорту) приймається на роботу за контрактом. Погодження щодо призначення на посаду директора КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_1 02.07.2016 року йому було запропоновано підписати контракт. Відповідно до пункту 3.1. запропонованого контракту посадовий оклад директора КП «АТТУ» мав складати 5002 грн. 50 коп. за фактично відпрацьований час (розрахунковий посадовий оклад приймається на рівні мінімальної заробітної плати 1450 грн., коефіцієнту генеральної угоди - 1,2; коефіцієнту регіональної угоди - 1,15; коефіцієнту співвідношення для робітників зайнятих ремонтом - 1,25; коефіцієнту кратності до мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії - 2,0). Посадовий оклад директора комунального підприємства в розмірі 5002 грн. 50 коп., який було розраховано відповідно до Показників для визначення розміру посадового окладу керівника підприємства, заснованого на державній, комунальній власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.05.1999 № 859, не погіршує становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором. Щодо строку дії контракту до 31.12.2016 року, то Постанова Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року №203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» лише рекомендує органам місцевого самоврядування при укладанні контрактів з керівниками комунальних підприємств встановлювати строк дії контракту від 1 до 5 років. Відповідно до статті 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування. Тобто при підписанні контракту з керівником комунального підприємства орган місцевого самоврядування вправі самостійно визначати строк його дії. Отже при висуванні пропозиції укласти договір до 31.12.2016 року не було порушено жодних норм чинного законодавства України. 02.07.2016 року - з моменту отримання погодження щодо призначення на посаду директора КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» ОСОБА_3 міської ради та пропозиції позивачу укласти контракт, ОСОБА_1 не вживалось ніяких дій щодо підписання контракту. Тому 05.08.2016 року ОСОБА_3 міською радою направлено 2 екземпляри контракту для підписання директором КП «АТТУ», після цього 09.08.2016 року ОСОБА_3 міською радою отримано лист № 97/02-06, у якому ОСОБА_1 висував власні умови контракту. З вищевказаного листа вбачається, що вказана особа незгодна на зміну істотних умов праці. Після розгляду отриманих пропозицій ОСОБА_3 міською радою повідомлено ОСОБА_1 про наступне: у звязку з тим, що КП «АТТУ» на даний момент не працює в повному обсязі, основна діяльність підприємства не ведеться, соціально-політична ситуація в місті продовжує бути напруженою, ОСОБА_3 міська рада вважає за необхідне підписання контракту на первісних умовах, також було запропоновано переглянути контракт після стабілізації ситуації у місті. З листування між ОСОБА_3 міською радою та ОСОБА_1 вбачається, що документально підтверджено ознайомлення тимчасово виконуючого обовязки директора КП «АТТУ» зі змінами істотних умов праці з 05.08.2016 року. Тому на виконання статті 32 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці, тобто фактично з 05.08.2016 рок почався відлік часу для ознайомлення ОСОБА_1 зі зміною істотних умов праці. Однак 20.09.2016 року в порядку, передбаченому п. 1 ст. 79 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», достроково припинено повноваження міського голови ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_5 за його зверненням з особистою заявою до міської ради про складення ним повноважень. 20.09.2016 року на пленарному засіданні сімдесят другої сесії ОСОБА_3 міської ради депутатським корпусом прийнято рішення від 20.09.2016 №6/72-2026, яким узято до відома факт звернення міського голови про складення ним повноважень голови. Згідно ЗУ «Про військово-цивільні адміністрації» військово-цивільні адміністрації населених пунктів утворюються в одному чи декількох населених пунктах (селах, селищах, містах), в яких сільські, селищні, міські ради та/або їх виконавчі органи не здійснюють покладені на них Конституцією та законами України повноваження, у тому числі внаслідок фактичного саморозпуску або самоусунення від виконання своїх повноважень, або їх фактичного невиконання. 05.03.2015 року Президентом України прийнято Указ №123/2015 «Про утворення військово-цивільних адміністрацій», яким створено військово-цивільну адміністрацію міста Авдіївка Донецької області, яка фактично наділена повноваженнями ОСОБА_3 міської ради. Тому на сьогодні відповідно до розпорядження керівника військово-цивільної адміністрації міста Авдіївка Донецької області від 30.09.2016 року № 51, ВЦА м. Авдіївка здійснює безпосереднє керівництво комунальними підприємствами, що створені ОСОБА_3 міською радою. Тому, враховуючи вищевикладене та небажання ОСОБА_1 підписувати контракт директора КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» ОСОБА_3 міської ради, військово-цивільною адміністрацією надіслано листом від 11.10.2016 №01-10/1248 до ОСОБА_4 інфраструктури України подання про погодження щодо звільнення його з посади директора і листом №11177/10/10-16 від 22.11.2016 року ВЦА м. Авдіївка отримано погодження щодо звільнення. На підставі вказаного документу керівником військово-цивільної адміністрації міста Авдіївка Донецької області прийнято розпорядження від 05.12.2016 року №75 о/с, відповідно до якого звільнено ОСОБА_1 з займаної посади з 09.12.2016 року за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Тому звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «АТТУ» виконано з додержанням вимог КЗпП України та Наказом ОСОБА_4 інфраструктури України від 10.12.2015 року № 516 та не суперечить чинному законодавству України. З ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства було проведено усі розрахунки. ВЦА м. Авдіївка надіслано ОСОБА_1 рекомендованим листом, який отримано ним 16.12.2016 року, копію розпорядження щодо звільнення. Трудову книжку вручено особисто, що підтверджується актом від 09.12.2016 року. Вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та просить суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, крім того, зазначила, що ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду з вищевказаним позовом.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона працює головним бухгалтером КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління». 09.12.2016 року ОСОБА_1 було звільнено і йому було нарахована компенсація за невикористану відпустку, а також здійснено повний розрахунок за відпрацьований час 27.12.2016 року.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що він на теперішній час здійснює повноваження керівника Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка. Йому відомо, що в 2015 році в КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» не було директора, підприємство фактично перебуває в простої. ОСОБА_1 було призначено на посаду виконуючого обовязки директора підприємства. З огляду на те, що посада директора комунального підприємства передбачає обовязкове укладення контракту, після попереднього узгодження з ОСОБА_4 інфраструктури України, ОСОБА_1 було призначено на посаду директора підприємства, але за умови укладення контракту. В серпні 2016 року ОСОБА_1 було направлено 2 екземпляри контракту з відповідними умовами, натомість на вказані умови позивач не погодився. 05.12.2016 року ним, як керівником Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка, було винесено розпорядження про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади у звязку з відмовою від продовження роботи в результаті зміни істотних умов праці.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона працює інспектором з кадрів в КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління». 09.12.2016 року на підставі розпорядження керівника Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка № 75 о/с від 05.12.2016 року було видано наказ про звільнення ОСОБА_1 № 48, але останній 09.12.2016 року від отримання наказу та трудової книжки відмовився про, що складено відповідний акт. Трудову книжку ОСОБА_1 було здано на зберігання до Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка. Згодом їй стало відомо, що ОСОБА_1 отримав трудову книжку в Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно розпорядження міського голови ОСОБА_3 міської ради № 25 о/с від 12.02.2016 року ОСОБА_1 було призначено на посаду тимчасово виконуючого обовязки директора КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» з 16.02.2016 року з посадовим окладом згідно штатного розпису у звязку з виробничою необхідністю.

20.05.2016 року ОСОБА_3 міська рада звернулася до ОСОБА_4 інфраструктури України з поданням № 01-10/059.4 про погодження щодо призначення на посаду директора КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» ОСОБА_1

ОСОБА_4 інфраструктури України № 6052/10/10-16 від 17.06.2016 року було погоджено кандидатуру ОСОБА_1 на посаду директора КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління».

Розпорядженням ОСОБА_3 міської ради № 79 о/с від 04.07.2016 року у звязку з виробничою необхідністю ОСОБА_1 призначено на посаду директора КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» з 04.07.2016 року з посадовим окладом згідно штатного розпису за погодженням з ОСОБА_4 інфраструктури України. Також зазначено про необхідність укладення контракту з ОСОБА_1 з 04.07.2016 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про міський електричний транспорт» керівник перевізника приймається на роботу за контрактом. Прийняття і звільнення керівника із займаної посади узгоджується з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту у межах їх повноважень.

05.08.2016 року листом ОСОБА_3 міської ради № 01-19/0987 ОСОБА_1 направлено 2 екземпляри контракту для підписання.

09.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся до міського голови м. Авдіївка з листом № 97/02-06, в якому надав пропозиції щодо наданого проекту контракту на посаду директора КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» в якому зазначив про необхідність укладення контракту терміном до 31 грудня 2012 року, так як це буде впливати на проекти, які буде втілювати в життя майбутній керівник. Крім того, зазначив про необхідність підвищення посадового окладу до розміру 7504 грн. 00 коп.

ОСОБА_3 міської ради Донецької області № 01-19/1002 від 11.08.2016 року, ОСОБА_1 повідомлено, що у звязку з тим, що КП «АТТУ» ОСОБА_3 міської ради на даний момент не працює в повному обсязі, основна діяльність підприємства не ведеться, соціально-політична ситуація в місті продовжує бути напруженою, ОСОБА_3 міська рада вважає за необхідне підписання контракту на первісних умовах, також було запропоновано переглянути контракт після стабілізації ситуації у місті. Підписаний контракт запропоновано надати до 15.08.2016 року.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці, працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнавати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Як вбачається з розпорядження Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка № 51 від 30.09.2016 року, безпосереднє керівництво над комунальними підприємствами, установами, організаціями, які підпорядковані ОСОБА_3 міській раді, здійснює керівник Військово-цивільної адміністрації міста Авдіївка з правом підпису та внесення змін до установчих документів.

11.10.2016 року Військово-цивільна адміністрація м. Авдіївка звернулася до ОСОБА_4 інфраструктури України з поданням № 01-10/1248 про погодження щодо звільнення з посади директора КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» ОСОБА_1

ОСОБА_4 інфраструктури України № 111772/10/10-16 від 16.11.2016 року було погоджено звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» за умови дотримання законодавства.

Згідно розпорядження керівника Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка № 75 о/с від 05.12.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» з 09.12.2016 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою від продовження роботи в результаті зміни істотних умов праці.

Як вбачається з акту від 09.12.2016 року, ОСОБА_1 з наказом по підприємству про звільнення від 09.12.2016 року № 48-к не ознайомився та відмовився від отримання трудової книжки в книзі обліку трудових книжок.

Згідно довідки КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» № 13/02-06 від 17.02.2017 року, ОСОБА_1 було звільнено 09.12.2016 року і йому було нарахована компенсація за невикористану відпустку, а також здійснено повний розрахунок за відпрацьований час у грудні 2016 року.

Як вбачається з копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_1 отримав розпорядження керівника Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка від 05.12.2016 року № 75 о/с 16.12.2016 року.

Відповідно до платіжного доручення № 28 від 27.12.2016 року КП «ОСОБА_3 трамвайно-транспортне управління» переведено на картковий рахунок ОСОБА_1 заробітну плату та лікарняний на загальну суму 3929 грн. 34 коп.

Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їх права, обовязки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору.

Дана правова позиція міститься в постановах Верховного суду України у справах № № 6-127цс12 від 23.01.2013 року та 6-156цс12 від 26.12.2012 року.

В звязку з чим, суд критично відноситься до доводів позивача з приводу того, що наданий йому відповідачем для підписання контракт погіршує його становище як працівника порівняно із законодавством України про працю.

Крім того, відповідно до п. 11 Положення про порядок укладення контракту з керівником підприємства, що є у державній власності при найманні на роботу, затвердженого постановою КМУ № 203 від 19.03.1993 року , умови оплати праці керівника підприємства визначаються у контракті й повинні встановлюватися у прямій залежності від результатів виробничо-господарської діяльності підприємства. У контракті можуть бути визначені умови підвищення або зниження обумовленого розміру оплати праці, встановлення надбавок, премій, винагород за підсумками роботи. Система матеріального заохочення керівника підприємства повинна сприяти досягненню довготермінових результатів виробничо-господарської діяльності підприємства, встановленню прямої залежності між розмірами оплати праці та показниками, що характеризують виконання зобов'язань за контрактом.

Слід зауважити, що запропонований позивачу у п. 3.1. контракту посадовий оклад в розмірі 5002 грн. 50 коп. за фактично відпрацьований час (розрахунковий посадовий оклад приймається на рівні мінімальної заробітної плати 1450 грн., коефіцієнту генеральної угоди - 1,2; коефіцієнту регіональної угоди - 1,15; коефіцієнту співвідношення для робітників зайнятих ремонтом - 1,25; коефіцієнту кратності до мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії - 2,0) ніяким чином не погіршує становище позивача як працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором.

Відповідно до Указу Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 «Про рішення ради національної безпеки та оборони України» від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», та розпорядження КМУ від 07.11.2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», (зі змінами), місто Авдіївка є населеним пунктом, що розташований на лінії зіткнення.

Суд звертає також увагу, що ОСОБА_1 було повідомлено, що оскільки КП «АТТУ» на даний момент не працює в повному обсязі, основна діяльність підприємства не ведеться, соціально-політична ситуація в місті продовжує бути напруженою і запропоновано підписання контракту на первісних умовах, також було запропоновано переглянути контракт після стабілізації ситуації у місті, натомість з вищевказаними умовами контракту позивач не погодився.

Як вбачається з п. 10 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника була обов'язкова. У тих випадках, коли підстави для зміни зазначених умов були, але працівник, який відмовився від продовження роботи, не був попереджений за 2 місяці про їх зміну або звільнений до закінчення цього строку після попередження, суд відповідно змінює дату звільнення.

Суд критично відноситься до доводів позивача з приводу того, що відповідач не мав законного підґрунтя звільняти його з підстав, визначених ч. 6 ст. 36 КЗпП України та посилання на рішення Конституційного суду України №12-рп/98 від 09.07.1998 року, оскільки обовязковість укладання контракту на вищевказану посаду передбачена Законом України «Про міський електричний транспорт».

Суд звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 був завчасно повідомлений про зміну істотних умов праці, натомість укласти контракт за вищевказаних умов відмовився, у звязку з чим, суд не знаходить порушень з боку Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка під час звільнення позивача з займаної посади.

Згідно п. 32 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Як встановлено в судовому засіданні і не заперечується самим позивачем ОСОБА_1, він отримав трудову книжку у відповідача 09.12.2016 року, в звязку з чим, суд не находить підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

З урахування викладеного та з огляду на те, що позивачем позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку передбаченому ст. 116 КЗпП України не заявлялися, суд виходячи із засад диспозитивності цивільного процесу, розглядає справу лише в межах заявлених позивачем вимог відповідно до ст. 235 КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю,відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Стаття 237-1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Приймаючи до уваги, що судом не встановлено порушення трудових прав ОСОБА_1, суд вважає, що в задоволені позовних вимог щодо стягнення спричиненої моральної шкоди слід відмовити.

Суд також, вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на його користь суми компенсації за кожне судове засідання: середньодобовий заробіток в КП «Запоріжелектротранс» в сумі 383 грн. 35 коп., вартість палива 506 грн. 00 коп., амортизація автомобіля 200 грн. 00 коп.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином підставами для відмови в позові у зв'язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Оскільки судом встановлено безпідставність позовних вимог, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо спливу строку позовної давності

На підстави вищевикладеного та керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст. ст. 21-24, п. 6 ст. 36, 233-235, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області про визнання розпорядження незаконним, поновлення на попередньому місці роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Селидівський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.М. Владимирська