АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору фінансового лізингу.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (надалі - ТОВ«Порше Лізинг Україна») про захист прав споживачів та визнання недійсним договору фінансового лізингу.

Зазначав, що 04 квітня 2012 року між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено договір №00004602 фінансового лізингу, об'єктом якого був транспортний засіб - автомобіль Volkswagen Caddy GP Kombi 1.6 I TDI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, який відповідно до акту прийому-передачі отриманий позивачем 13 квітня 2012 року.

Вказував, що спочатку він належним чином здійснював необхідні платежі по договору, проте в подальшому через низку об'єктивних причин, не зміг своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти ТОВ «Порше Лізинг Україна», що призвело до виникнення заборгованості.

Вимогою від 03 жовтня 2014 року лізингодавець повідомив ОСОБА_1 про відмову від договору лізингу та вимагав повернути об'єкт лізингу, але 08 жовтня 2014 року між сторонами була підписана додаткова угода № 1 і складено новий графік покриття витрат та виплат лізингових платежів, сплачувати які він знову не зміг, у зв'язку з чим 18 лютого 2015 року на підставі виконавчого напису нотаріуса було відкрито виконавче провадження та 13 травня 2015р. автомобіль було вилучено.

Посилаюсь на невідповідність окремих положень і істотних умов договору фінансового лізингу № 00004602 від 04 квітня 2012 року та додатків до нього вимогам чинного законодавства, порушення умовами договору засад добросовісності, розумності та справедливості, відсутність нотаріального посвідчення зазначеного договору та інформації про наявність у ТОВ «Порше Лізинг Україна» ліцензії, яка засвідчує право на провадження зазначеного виду господарської діяльності, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00004602 від 04 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить рішення районного суду скасувати та постановити по справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, заслухавшипредставника ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, 04 квітня 2012 року між ТОВ «Порше лізинг Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу №00004602 (а.с.11-28).

Відповідно до п. 1.1. договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки Volkswagen Caddy GP Kombi 1.6 I TDI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_2.

Укладаючи даний договір, сторони погодились, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 25193 дол. США .

Встановлено, що договір фінансового лізингу №00004602 від 04 квітня 2012 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з встановлення недотримання встановленої законом нотаріальної форми для укладення договору та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», а також, з урахуванням заяви про застосування строків позовної давності, визнав пропущеним трирічний строк позовної давності, за яким позивач мав підстави звернутися до суду.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Твердження апеляційної скарги про те, що відповідач порушив закон, використавши довіру ОСОБА_1 та його необізнаність у юридичних нюансах щодо форми укладення договору про фінансовий лізинг, ввів позивача в оману та умисно не забезпечив його нотаріальне посвідчення, а крім того, правочин здійснено без передбаченої законом письмової згоди дружини позивача, що ставить сім'ю останнього в скрутне матеріальне становище, оскільки заявлений борг вони погасити не можуть, а на момент подачі позову (05.10.2016), постанови Верховного Суду України, на яку послався районний суд, не існувало, оскільки вона була прийнята та опублікована пізніше, колегія суддів визнає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку на звернення в суд із позовом, а також те, що постанова Верхового Суду України у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування судом.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За таких обставин, враховуючи наявні в справі докази у їх сукупності, колегія суддів визнає обґрунтованим висновок районного суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності на звернення в суд із зазначеним позовом, які доводами апеляційної скарги не спростовано.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи законність ухваленого по справі рішення, колегія суддів враховує обставини справи, те, що з жовтня 2014 року ОСОБА_1 припинив виконувати умови договору та вносити платежі, що призвело до виникнення заборгованості та вилучення в травні 2015 року предмету лізингу, а також пояснення в суді апеляційної інстанції про те, що нині в провадженні суду перебуває спір про стягнення заборгованості.

Районним судом з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дано належну оцінку, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно частини 1 статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/14931/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5915/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.