Справа № 310/8518/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

31 травня 2017 року Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

в складі: головуючого судді - Крамаренка А.І.

при секретарі - Корнієнко Н.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виготовлення закордонного паспорту для дитини та виїзду дитини за кордон без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який уточнила під час розгляду справи, та остаточно просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Турецької Республіки, Королівства Іспанія, Португальської республіки малолітній дитині - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_2, уродженцю м. Шахтарськ Донецької області, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця м. Шахтарськ Донецької області, для відпочинку та оздоровлення на термін не більше 90 днів протягом червня-вересня 2017 року; надати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за межі України малолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, уродженцю м. Шахтарськ Донецької області, без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця м. Шахтарськ Донецької області.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 12 грудня 2009 року по дату прийняття 10 жовтня 2013 року Шахтарським міськрайонним судом Донецької області рішення про розірвання шлюбу.

Від даного шлюбу вони мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживає з нею за місцем її фактичного проживання.

Вона самостійно піклується про здоров'я дитини, займається її розвитком та навчанням.

Відповідач сином не опікується, жодної допомоги не надає, аліменти протягом трьох років з моменту розірвання шлюбу не сплачує, здоров'ям або вихованням сина не цікавиться та своєю поведінкою доводить відсутність будь-якого інтересу до власної дитини.

Протягом найближчого року вона має намір відпочити та оздоровити сина у Туреччині, Іспанії або Португалії.

У зв'язку з цим, 19 липня 2016 року за місцем тимчасового проживання відповідача у родичів вона направила лист з проханням щодо надання дозволу на виїзд дитини за межі України з метою відпочинку та оздоровлення, та надання згоди на оформлення закордонного паспорту на дитину.

Однак, відповідач на вказане звернення не відповів та жодним чином не відреагував.

Вважає, що такі дії відповідача суперечать інтересам дитини, оскільки відповідач безпідставно ухиляється від надання дозволу дитині на виїзд за кордон та не надає згоду на оформлення закордонного паспорту на дитину, тим самим перешкоджає їй піклуватися належним чином про сина.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з'явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений, що підтверджується довідкою про розміщення на сайті Бердянського міськрайсуду Запорізької області інформації про виклик відповідача в судове засідання. Заяви про розгляд справи за його відсутності чи про відкладення справи до суду не надав, заперечень проти позову до суду також не надходило. Відповідно до листа заступника директора Запорізької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 02 лютого 2015 року припинено приймання поштових відправлень на адресу деяких населених пунктів, зокрема м. Шахтарськ Донецької області.

Представник Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Просив винести рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним врахуванням інтересів малолітньої дитини.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі та мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_3 залишився проживати з матір'ю.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (частина 7 статті 7 СК України).

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Частиною 3 ст. 313 СК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

Частина 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 12 грудня 2009 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_6 року народилася дитина ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Шахтарську Шахтарського міськрайонного управління юстиції Донецької області 28 квітня 2010 року.

Позивач зазначає, що рішенням Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2013 року шлюб між сторонами був розірваний і дитина проживає з нею за адресою: АДРЕСА_1.

Також матеріалами справи підтверджується, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3.

Постановою Верховної ради України №254-УІІІ від 17.03.2015 р. «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» місто Шахтарськ Донецької області визнано тимчасово окупованою територією.

Позивач стверджує, що протягом трьох років відповідач не надає жодної допомоги на утримання дитини, здоров'ям та вихованням дитини не цікавиться.

Отже суд вважає доведеним, що ведення спільного господарства та сумісного проживання сторін припинено, у зв'язку з чим вони не можуть узгодити питання виїзду за кордон їх дитини, яка проживає з матір'ю.

Як зазначає позивач ОСОБА_1 вона має намір і можливість з метою забезпечення відпочинку та оздоровлення дитини тимчасово виїхати з сином за кордон, проте, батько дитини не вчиняє передбачених законом та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України відповідних дій, а саме не надає нотаріально посвідченої згоди на виїзд за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері, чим фактично створює перешкоди дитині у виїзді за кордон.

Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що мати неповнолітньої дитини діє не в її інтересах або на шкоду їм, судом не встановлено.

Навпаки, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає чітке визначення періоду перебування дитини за кордоном та країни, до яких просить надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька, що відповідає вимогам закону, зокрема на період літніх канікул червень-вересень 2017 року до Турецької республіки, Королівства Іспанія, Португальської Республіки.

Наведене вище відповідає правовим позиціям судової палати у цивільних справах ВССУ, викладених в ухвалах від 09 липня 2015 року в справі №6-7961св15, від 05 листопада 2015 року в справі №6-4466св15, від 18 листопада 2015 року в справі 6-20930св15.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, як обгрунтовані.

Керуючись ст. ст. 11, 15, 57 - 61, 212 - 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Турецької Республіки, Королівства Іспанія, Португальської республіки малолітній дитині - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_2, уродженцю м. Шахтарськ Донецької області, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця м. Шахтарськ Донецької області, для відпочинку та оздоровлення на термін не більше 90 днів протягом червня-вересня 2017 року.

Надати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за межі України малолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, уродженцю м. Шахтарськ Донецької області, без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця м. Шахтарськ Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено через суд першої інстанції до апеляційного суду Запорізької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.І. Крамаренко