Справа №483/637/16-ц 26.05.2017 260517 26.05.2017
Провадження №22-ц/784/1167/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у першій інстанції Казанлі Л.І.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів:Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Шагай О.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_3 та його представників ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

відповідача - ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, яка також є представником ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, виконавчого комітету Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А :

26 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, виконавчого комітету Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області про витребування майна з чужого незаконного володіння,

Свої вимоги обґрунтовував тим, що його матері ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 1973 року належало домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Він у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України, фактично прийняв спадщину, що залишилася після смерті матері, оскільки постійно проживав зі спадкодавицею на момент відкриття спадщини.

Під час оформлення документів на спадкове майно він дізнався, що в 2002 році відповідачка ОСОБА_1 незаконним шляхом оформила на своє ім'я правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння, а також на земельні ділянки, на яких воно розташоване.

Посилаючись на те, що для винесення рішення виконавчого комітету Покровської сільської ради, на підставі якого відповідачка ОСОБА_1 отримала правовстановлюючі документи на спірне майно, не було жодних правових підстав, і це майно незаконно вибуло з його володіння поза його волею, рішення виконавчого комітету Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації зі складанням державних актів на право приватної власності на землю» було прийнято без заяви відповідачки ОСОБА_1 та без вилучення земельної ділянки у користувача ОСОБА_2, форма державних актів, виданих на ім'я відповідачки, не відповідає типовій формі державних актів станом на день їх видачі, уточнивши свої вимоги, позивач остаточно просив визнати недійсним та скасувати рішення № 9 від 19 березня 2002 року виконавчого комітету Покровської сільської ради, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 07 травня 2002 року № НОМЕР_3, визнати недійсними та скасувати державні акти на право приватної власності на ім'я ОСОБА_1 від 16 грудня 2002 року та визнати за ним право власності на житловий будинок та земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним та скасувати рішення № 6 від 19 вересня 2002 року Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації зі складанням державних актів на право приватної власності на землю».

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування усіх фактичних обставин справи, не дослідження і ненадання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяння повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1, посилаючись на законність рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представників, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених позивачем вимог.

Проте з таким висновком суду погодитися у повній мірі не можна.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР, яка регламентує момент виникнення права власності у набувача майна за договором, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.2 ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відтак чинний на час виникнення спірних правовідносин закон не пов'язував момент набуття права власності на майно з його державною реєстрацією.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_2 набула право власності на будинок з прибудовами за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 1973 року, посвідченого секретарем Покровської сільської ради та зареєстровано за №15.

Відповідно до довідки Покровської сільської ради, згідно запису в по господарській книзі №1д 1992-1995 років, рік побудови належного ОСОБА_2 будинку 1925 рік; загальна площа становить 44 кв.м., житлова 40 кв.м.; господарські будівлі: літня кухня 1925 року побудови, сарай 1960 р.п., гараж 1989 р.п. та погріб 1985 р.п.

За приписами ст.55 цього Закону України «Про власність» власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

Вилучення майна у власника допускається при зверненні стягнення на це майно за зобов'язаннями власника у випадках і порядку, передбачених цим Законом, а також Цивільним і Цивільно-процесуальним кодексами України. За обставин надзвичайного характеру: у випадках стихійного лиха, аварій, епідемій, епізоотій майно в інтересах суспільства за рішенням органів державної влади може бути вилучено (реквізовано) у власника в порядку і на умовах, встановлених законодавчими актами України з виплатою йому вартості майна в обсязі, передбаченому пунктом 4 статті 48 цього Закону.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, допускається оплатне вилучення майна у власника за рішенням суду чи іншого компетентного органу (службової особи). Власникові виплачується вартість цього майна у порядку і розмірах, встановлених законодавчими актами України.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, майно може бути безоплатно вилучено (конфісковано) у власника за рішенням (вироком) суду, арбітражного суду чи іншого компетентного органу (службової особи) як санкція за вчинення правопорушення.

Оскільки ОСОБА_2 набула права власності на житловий будинок за спірною адресою у встановленому законом по порядку, тому не могла бути позбавлена права на своє майно у спосіб не передбачений діючим Законом та іншими нормативними актами.

Набуття іншою особою права власності на це майно є правомірним, якщо майно одержане за угодою з його власником, яка не суперечить вимогам закону.

10 березня 2002 року ОСОБА_1 звернулася до Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області з заявою про визнання за нею право власності на два житлових будинки у АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Покровської сільської ради №9 від 19 березня 2002 року за ОСОБА_1 визнано право власності на два житлових будинки та господарські споруди: літню кухню, сарай, лазню та інші в АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 130-132).

На підставі цього рішення 07 травня 2002 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння, яке складається із двох житлових будинків та зареєстровано в Очаківській філії Миколаївського БТІ 08 травня 2002 року ( т.1 а.с.13,18).

У суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 зазначала про те, що ОСОБА_2 звернулася до сільської ради із заявою про відмову від своєї власності на користь держави, в зв'язку з чим відповідач написала заява про визнання за нею права власності на нерухоме майно за спірною адресою, а сільська рада прийняла відповідне рішення. А тому припинення права власності ОСОБА_2 є правомірним.

Проте вказане в силу ст.60 ЦПК України не підтверджується належними та допустими доказами по справі, а отже не свідчить як про законність дій відповідачів щодо припинення права власності ОСОБА_2 стосовно належного їй майна, так і про правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на це майно.

Приймаючи до уваги вищевикладене, рішення виконавчого комітету Покровської сільської ради №9 від 19 березня 2002 року, яким за ОСОБА_1 визнано право власності на два житлових будинків за спірною адресою, є незаконним, а видане на його підставі свідоцтво про право власності недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 90 ЗК УРСР 1970 року, який діяв на момент набуття ОСОБА_2 права власності на жилий будинок, при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР" від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Згідно із пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до ч.1 ст. 29 ЗК України 1990 року, ч.ч.3,4 ст.142 Земельного кодексу України 2001 року припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради.

Примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки могло відбуватись у судовому порядку, передбаченому ч.4 ст. 29, ч.6 ст.31 ЗК України 1990 року та ст. 143, ч.10 ст. 149 ЗК України 2001 року.

Відповідно до довідки Покровської сільської ради, згідно запису в по господарській книзі №1д, станом на 1992 та 1993 роки за спірним домоволодінням рахувалася земельна ділянка площею 0.30 га, у 1995 році - 0.50 га , а у 1995 році - 0.53 га.

Рішенням Покровської сільської ради №6 від 19 вересня 2002 року ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації зі складання державних актів на право приватної власності на землю, що знаходяться в межах території Покровської сільської ради, площею 0.64 га в АДРЕСА_1.

Рішенням цієї ж ради №9 від 12 грудня 2002 року затверджено технічну документацію зі складанням державних актів на право власності землю ОСОБА_1 - 0.53 га в АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.168).

На підставі рішення Покровської сільської ради №6 від 19 вересня 2002 року ОСОБА_1 16 грудня 2002 року отримала два державних акти на право приватної власності на землю: на земельну ділянку площею 0.2500 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (серія НОМЕР_1) та на земельну ділянку площею 0.3931 га для ведення особистого селянського господарства ( серія НОМЕР_2) за адресою АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.174,175).

Відповідно до довідки Покровської сільської ради від 23 січня 2017 року, житловому будинку, придбаному ОСОБА_2 була присвоєна адреса АДРЕСА_1 відповідно до рішення виконавчого комітету цієї ради №32 від 25 червня 2002 року « Про розмежування вулиць і нумерацію будинків сіл ради» ( т.1 а.с.248,249).

Як вбачається із матеріалів справи вилучення ( викуп) земельної ділянки у ОСОБА_2 при передачі її у власність ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не проводилось, а відтак спірним рішенням Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації зі складанням державних актів на право приватної власності на землю» № 6 від 19 вересня 2002 року неправомірно передано у власність останній земельні ділянки площами 0.2500 га 0.3931 га і видано державні акти на право власності на ці земельні ділянки, тому вказане рішення є незаконним, а видані державні акти недійсними.

Суд першої інстанції, в порушення вимог ст.214 ЦПК України, розглядаючи даний спір, фактичні обставини справи не з'ясував, правової оцінки діям відповідачів при вирішення питання про припинення права власності та користування нерухомим майном ОСОБА_2, набуття права власності на нерухоме майно та видачу правовстановлюючих документів ОСОБА_1 взагалі не надав, хоча повинен був це зробити.

Відповідно до ст.71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майно, яке підлягає державній реєстрації в Україні - правом України.

Статтею 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеної 22 січня 1993 року визначено, що право спадкування майна, крім випадку, передбаченого п.2 цієї статті, визначається за законодавством Договірної сторони, на території якої спадкоємець має останнє постійне місце проживання. Право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної сторони, на території якої знаходиться це майно.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадкового майна входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини ( ч.5 ст.1268 ЦК України).

ОСОБА_2, яка була громадянкою Російської Федерації померла ІНФОРМАЦІЯ_2. На час відкриття спадщини вона була зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_2.

Із заявою про прийняття спадщини відповідно до положень ст. .ст. 1116,1142-1149 ЦК РФ, 02 березня 2015 року до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини звернувся син ОСОБА_3

Приймаючи до уваги вищевикладене, позивач ОСОБА_3 є таким, що прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_2, і це спростовує висновок суду першої інстанції про не вчинення ним таких дій.

03 березня 2015 року йому видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частки квартири за вищевказаною адресою. Дані обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи №15/2015 ( т.2 а.с.32-48).

22 червня 2016 року ОСОБА_3 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті матері до другої Очаківської нотаріальної контори Миколаївської області.

Постановою державного нотаріуса другої Очаківської нотаріальної контори від 15 лютого 2017 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері в зв'язку з відсутністю правового документа.( т.2 а.с.69).

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що право власності ОСОБА_2 на житловий будинок та її право користування земельною ділянкою за спірною адресою припинено з порушенням вимог цивільного та земельного законодавства України, позивач прийняв спадщину у відповідності та у встановленому законом порядку, а відтак його право як спадкоємця першої черги є порушеним, а отже він має право на звернення до суду з даним позовом.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в зв'язку з безпідставністю заявлених вимог.

Разом з цим, представником відповідача у суді першої інстанції, до ухвалення рішення у справі, було заявлено клопотання про застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, однак суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування цієї норми права, оскільки вважав, що права позивача не порушено, а тому відмовив у задоволенні позову саме з цих підстав.

Проте, з таким висновком щодо відсутності правових підстав для застосування положень ст. 267 ЦК України, у повній мірі погодитись не можна, виходячи з наступного.

Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, і якщо ж таке право чи інтерес не були порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, і лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Статтею 257 ЦК України визначено загальний строк позовної давності, який складає три роки.

Статтею 261 ЦК України визначено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Отже, за змістом ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначав, що лише при вирішенні питання про оформлення правових документів на спадкове майно він дізнався про те, що його сестра ОСОБА_1 незаконним шляхом оформила на себе правовстановлюючі документи на належне йому майно за спірною адресою.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 посилалася на те, що позивачеві ще з 2002 року було відомо, що власником спірного майна є його сестра ( відповідач по справі), проживаючи за спірною адресою, сплачував за надані комунальні послуги відповідно до розрахункових книжок, які видані на ім'я відповідачки.

У суді апеляційної інстанції позивач не заперечував, що проживав за спірною адресою з 2010 року. Вказане є свідченням того, що в цей час, ще за життя матері, він міг дізнатися щодо прав відповідачки на це майно.

Приймаючи до уваги, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття, колегія суддів приходить до висновку про те, що саме ІНФОРМАЦІЯ_2 є моментом виникнення у позивача права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, адже саме з цього часу він повинен був дізнатися про порушення свого права, проте своєчасно не скористався ним та звернувся до суду лише у квітні 2016 року з пропуском позовної давності.

А тому доводи апеляційної скарги про те, що про порушення свого права він дізнався під час оформлення спадкових прав у 2016 році не заслуговують на увагу.

Оскільки права позивача порушені прийняттям органом місцевого самоврядування незаконних рішень, проте, враховуючи, що пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права, відсутність підстав та клопотання для його поновлення, та заявлене представником відповідача клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

У задоволенні решти позовних вимог щодо визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки належить відмовити, оскільки вони є похідними від вимог щодо визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування та недійсними правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

В пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1978 року (зі змінами) «Про судове рішення»вказано про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в зв'язку з безпідставністю заявлених позивачем вимог, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

За такого, в силу п.4 ст.309 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, але з інших підстав, в зв'язку з пропуском позивачем позовної давності, задовольнивши частково апеляційну скаргу ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, виконавчого комітету Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова