АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 623/4681/13-ц Головуючий 1 інстанції Гуренко М.О.
Провадження № 22ц/790/2078/17 Доповідач: Коваленко І.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.

при секретарі Дмитренко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області про відновлення порушеного права на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області про відновлення порушеного права на земельну ділянку.

В обґрунтування позовної заяви посилався на те, що з серпня 1994 року він є власником житлового будинку №34-Б по вул.. Українська у місті Ізюм Харківської області. Рішенням Ізюмської міської ради від 28 жовтня 2011 року №0793 в звязку з проведенням інженерно-геодезичних вишукувань по інвентаризації земельної ділянки та оформлення акту визначення, встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а саме: замість площі земельної ділянки 800 кв.м., йому визначено площу 1000 кв.м. ТОВ «Земельно-кадастрове підприємство» виконало роботу по встановленню меж зовнішньої земельної ділянки та інвентаризації її по вул.. Українська, 34-Б; виявилось, що ширина проїзду зменшилась на 0,42 метра.

Сусід по домоволодінню ОСОБА_3 погодився з такими вимірами, підписавши акт, проте інший сусід, ОСОБА_1, відмовився ставити свій підпис в акті, на вїзді в його домоволодіння відповідач зайняв земельну ділянку на 0,68 метра. Добровільно відновити межі його земельної ділянки відповідач відмовляється.

У звязку з цим, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд зобов'язати ОСОБА_1 повернути йому земельну ділянку площею 15 кв.м. шляхом перестановки з його земельної ділянки самовільно встановленого паркану, відповідно до додатку № 7 до висновку експертизи № 7764 від 24.12.2014 р. та відновити конфігурацію та площу земельної ділянки за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Українська, буд. 34-А, відповідно до державного акту серії ЯМ № 995956 від 29.12.2012 року. Відновлення площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Українська, буд. 34-А провести за рахунок відповідача, стягнути з відповідача судові витрати, а саме: витрати зі сплати судового збору та витрати по оплаті судової земельно-технічної експертизи.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився. Від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких вона заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказувала, що позивач належним чином не зареєстрував право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Українська, буд. 34-Б, тому не може звертатись до суду з порушенням своїх прав; зазначала, що рішенням Ізюмської міської ради Народних депутатів № 636 від 16.07.1985 року позивачу виділено в користування лише 600 кв.м.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2017 року позов задоволено. Відновлено порушене право ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою за адресою: м.Ізюм, вул.. Українська, 34-Б. Зобовязано ОСОБА_1 привести у відповідність до Державного акту серії ЯМ № 995956 від 29.12.2012 року земельну ділянку, розташовану за адресою: м.Ізюм, вул.. Українська, 34-А. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 120 грн. та витрати за проведення експертизи у сумі 7 700 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Субєктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 ЗК України).

Так, згідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обовязковими до виконання на відповідній території.

У відповідності до статті 25 цього Закону сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими законами до їх відання. Виключно на пленарних засіданнях ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин.

Повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних визначені ст. 12 Земельного Кодексу України.

Стаття 182 ЦК України передбачає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ч.2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

У відповідності до ч.І ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

г) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

З матеріалів справи вбачається, що за договором дарування від 06 серпня 1994 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку №34-Б по вул.. Українська у місті Ізюм Харківської області. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 600 кв.м. (а.с.4).

Власником суміжного домоволодіння №34-А по вул.. Українська у м.Ізюм Харківської області є ОСОБА_1. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 29.12.2012 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,0912 га, що розташована за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Українська, буд. 34-А. (а.с.55 т.1).

Із відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що позивачу належить на праві власності житловий будинок №34-Б по вул.. Українська у місті Ізюм Харківської області, площа земельної ділянки 600 кв.м. (а.с.215-216 т.1).

Рішенням 28 сесії 5 скликання Ізюмської міської ради від 03.08.2010 року № 4018, з урахуванням Рішення 16 сесії 6 скликання Ізюмської міської ради від 28.10.2011 року № 0793, надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою на присадибну земельну ділянку по вул. Українській, буд. 34-Б, орієнтовною площею 1000,0 кв.м. (0,1000 га). Рішення 36 сесії 6 скликання Ізюмської міської ради від 31.10.2012 № 1468, розроблену технічну документації із землеустрою на присадибну земельну ділянку по вул. Українській, буд. 34-Б було затверджено та передано у приватну власність земельну ділянку площею 1000,0 кв.м. (0,1000га). (а.с.229-232 т.1).

Будь-яких доказів того, що позивачу був виданий Державний акт на землю на підставі вищевказаного рішення міської ради матеріали справи не містять.

Також відсутні будь-які докази того, що позивачу надавалась у користування земельна ділянка у розмірах, визначених Рішенням 28 сесії 5 скликання Ізюмської міської ради від 03.08.2010 року № 4018, з урахуванням Рішення 16 сесії 6 скликання Ізюмської міської ради від 28.10.2011 року № 0793.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача не заперечував, що Державний акт на землю позивачу не видавався, межі земельної ділянки, відповідно до вищевказаного рішення міської ради, в натурі не визначались.

Частинами першою, другою статті 116 ЗК України установлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Пунктом 5 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачає, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Даних про те, що позивач з 2012 року реалізував своє право власності на земельну ділянку та вчинив необхідні дії щодо отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, матеріали справи не містять.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Однак, звертаючись до суду з позовом, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження права власності або користування земельною ділянкою в розмірах 1000 кв.м. Суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначені вище обставини, уваги не звернув.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись п.2 ч.1 ст.307, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області про відновлення порушеного права на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 252 грн. 34 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді