АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
апеляційне провадження № 22-ц /796/2389/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він за договором купівлі-продажу від 11 жовтня 2005 року придбав у ОСОБА_5, ОСОБА_6 ј частини квартири АДРЕСА_1. Власником іншої частини квартири після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є відповідач ОСОБА_3 У зв'язку з неправильним перекладом його імені у відповідному договорі купівлі-продажу він був зазначений як ОСОБА_1.

Ураховуючи те, що неточності у правовстановлючому документі перешкоджають йому розпоряджатись належним йому майном, просив визнати його власником ј частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано, що власником ј частини квартири АДРЕСА_2, яку придбав ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу укладеного 11 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гаценко ІриноюОлександрівною та зареєстрованого в реєстрі за № 2931, є громадянин США ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову. Скаржник зазначає, що судом в порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України не з'ясовано суть та характер заявлених позовних вимог, оскільки на думку позивача позов носить немайновий характер та пов'язаний виключно із встановленням належності правовстановлюючого документа певній особі ОСОБА_1, оскільки вона у позовних вимогах згадується лише в частині успадкування прав ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а не з приводу порушень нею прав чи інтересів ОСОБА_1 Крім того, зазначала, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності, оскільки позивач не заявляв позовні вимоги, передбаченими положенням ст. 392 ЦК України щодо невизнання, оспорювання ОСОБА_3 прав власності ОСОБА_1 на ј частину квартири АДРЕСА_3.

ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду побути законним і обгрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 11 жовтня 2005 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу частини квартири, за умовами якого ОСОБА_5, ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_1 придбав ј частину квартири АДРЕСА_4.

Після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 власником інших ѕ частин квартири АДРЕСА_4 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 29 вересня 2011 року є відповідач ОСОБА_3

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох обо більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу частини квартири, покупцем ј частини квартири АДРЕСА_4 є саме ОСОБА_1.

Про те, що стороною відповідного договору (покупцем) є саме ОСОБА_1 свідчить і написання особисто ним в договорі такого прізвища, ім'я та по-батькові.

Наведене свідчить про відсутність будь-якої помилки у перекладі та написанні імені покупця в договорі купівлі-продажу частини квартири.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач після укладення договору купівлі-продажу частини квартири лише скористався своїм правом на зміну власного імені (на "ОСОБА_1").

А, отже, він як був, так і є власником ј квартири АДРЕСА_4, право на яку у нього виникло з укладеного договору купівлі-продажу частини квартири від 11 жовтня 2005 року. При цьому будь-якого додаткового судового рішення, яке підтверджувало б його право власності на відповідну частину квартири, після зміни імені не потрібне.

Крім того, зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається, яким чином оспорюється право власності на вказану частину квартири відповідачем.

Оскільки позивач не довів, що було порушено його права на користування, володіння та розпорядження належною йому частиною квартири, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про задоволення позову через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 606, 33 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 606, 33 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова