Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 317/2145/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Мінгазов Р.В.
Провадження № 22-ц/778/1333/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткова І.В.,

Суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Евальд Д.Д.,

за участю прокурора Дядюшевої К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2, який діє в інтересах держави в особі Запорізької міської ради, до Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, треті особи - Комунальне підприємство «Управління капітального будівництва» Запорізької міської ради, Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_20, приватні нотаріуси Запорізького міського нотаріального округу Вартанова Олеся Степанівна, Карташова Тамара Михайлівна, Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний Банк», про визнання протиправним та скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та повернення землі,

за апеляційними скаргами ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_13 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 02 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року прокурор в інтересах держави в особі Запорізької міської ради звернувся до суду з вищевказаним позовом , який в ході розгляду справи доповнював і уточнював.

Зазначав, що рішенням Запорізької районної ради народних депутатів № 18 від 19.03.1992 року Управлінню капітального будівництва Запорізького міськвиконкому, правонаступником якого є Комунальне підприємство «Управління капітального будівництва», для будівництва 18 мікрорайону Хортицького житлового масиву міста Запоріжжя виділено 45,2 га земель, в тому числі 41,8 га пашні (земель запасу),3,4 га покритих лісом земель Запорізького лісового господарства, про що 01.07.1992 року видано Державний акт на право постійного користування землею № НОМЕР_1.

Розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації № 586 від 18.03.2010 року «Про затвердження проекту відведення громадянам у власність земельних ділянок, загальною площею 17 га, для ведення особистого селянського господарства» затверджено проект землеустрою і передано громадянам у власність 15 земельних ділянок, в тому числі ОСОБА_11, ОСОБА_16, ОСОБА_13 у розмірі по 1,00 га кожному, ОСОБА_23 - 1, 50 га, в межах норми безоплатної приватизації за рахунок земель запасу (рілля) Долинської сільської ради, які розташовані за межами населених пунктів, для ведення особистого селянського господарства.

У подальшому у відповідності з вказаним розпорядженням громадянам, в тому числі ОСОБА_11 , ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_13 були видані Державні акти на право власності: ОСОБА_11 - на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 видано державний акт серія НОМЕР_6 від 19.03.2010, ОСОБА_16 - на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3 видано державний акт серія НОМЕР_7 від 19.03.2010, ОСОБА_17 на земельну ділянкукадастровий номер НОМЕР_4 виданий державний акт серія НОМЕР_8 від 19.03.2010, ОСОБА_13 на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_5 видано державний акт серія НОМЕР_9 від 19.03.2010.

На підставі договорів дарування № 3432 , №3471від 11.06.2014 р. ОСОБА_16 і ОСОБА_17 належні їм земельні ділянки подарували ОСОБА_10

Проте, при перевірці дотримання вимог земельного законодавства Державною інспекцією сільського господарства в Запорізькій області було встановлено, що земельні ділянки, які передано у власність громадянам, знаходяться в межах земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні КП «Управління капітального будівництва» Запорізької міської ради, яке своєї згоди на вилучення землі не надавало.

За фактом зловживання службовим становищем посадовими особами відділу Держкомзему у Запорізькому районі при погодженні проекту землеустрою щодо відведення громадянам 15 земельних ділянок загальною площею 17 га, 21 жовтня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено кримінальне провадження, яке ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 04.06.2015 року було закрито у зв'язку із закінченням строків давності.

Посилаючись на вказані обставини, прокурор просив поновити строк позовної давності, визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації № 586 від 18.03.2010 року «Про затвердження проекту відведення громадянам у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства», визнати недійними видані на підставі цього розпорядження державні акти на право власності на земельні ділянки, скасувати записи про їх державну, зобов'язати землевласників повернути спірні земельні ділянки власнику землі - територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, витребувати спірні земельні ділянки у добросовісних користувачів на користь територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, скасувати рішення приватних нотаріусів Запорізького міського нотаріального округу Карташової Т.М. та Вартанової О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі яких внесено записи про державну реєстрацію за відповідачами, в тому числі за ОСОБА_10, права власності на об'єкти нерухомого майна - земельні ділянки.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що відповідачі ОСОБА_24 та ОСОБА_25 померли (т. 3, а.с. 1-62, 64-146), у зв'язку з чим ухвалою суду до участі у справі у якості відповідачів були залучені їх правонаступники спадкоємці ОСОБА_18 та ОСОБА_19, в якості третьої особи був залучений ОСОБА_20 (т. 3, а.с. 165).

Також, ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи був залучений ПАТ «ПУМБ», оскільки відповідачі ОСОБА_15 та ОСОБА_26 належні їм земельні ділянки передали в іпотеку Банку на забезпечення кредитних зобов'язань (т. 5, а.с. 45).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 02 серпня 2016 року позов прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Запорізької міської ради задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації № 586 від 18.03.2010 року «Про затвердження проекту відведення громадянам у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства».

Визнані недійсними Державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на ім'я відповідачів, у тому числі, Державний акт на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3 серія НОМЕР_7 від 19.03.2010, виданий ОСОБА_16, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №49; Державний акт на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 серія НОМЕР_6 від 19.03.2010, виданий ОСОБА_11, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №53, державний акт на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_4 серія НОМЕР_8 від 19.03.2010, виданий ОСОБА_17, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №54.

Зобов'язано відповідачів, зокрема, ОСОБА_11 повернути земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2, площею 1,0000 га, яка розташована за межами населеного пункту Долинської сільської ради, Запорізького району, Запорізької області власнику землі - територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Витребувані у ОСОБА_10 земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3, площею 1,0000 га, яка розташована за межами населеного пункту Долинської сільської ради, Запорізького району, Запорізької області та земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_4, площею 1,5000 га, яка розташована за межами населеного пункту Долинської сільської ради, Запорізького району, Запорізької області на користь територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Скасовані рішення приватних нотаріусів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зокрема, рішення приватного нотаріуса Карташової Т.М. від 11.06.2014 року № 13680259 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 5962644 про державну реєстрацію за ОСОБА_10 права власності на об'єкт нерухомого майна реєстраційний номер 21, земельну ділянку кадастровий номер: НОМЕР_3, площею 1,0000 га, розташовану на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області; та рішення приватного нотаріуса Карташової Т.М. від 11.06.2014 року № 13703589 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 5973768 про державну реєстрацію за ОСОБА_10 права власності на об'єкт нерухомого майна реєстраційний номер 21, земельну ділянку кадастровий номер: НОМЕР_4, площею 1,5000 га, розташовану на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційних скаргах про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові в частині позовних вимог, що стосуються набуття ними права власності на земельні ділянки, ОСОБА_11, ОСОБА_10 і ОСОБА_13 посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування фактичних обставин справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню у зв'язку з такими обставинами

Відповідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, а оскільки ОСОБА_11,ОСОБА_27 і ОСОБА_13 оскаржують рішення суду тільки в частині вирішення заявлених до них позовних вимог, у відповідності до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», рішення суду переглядається лише в частині задоволення позовних вимог прокурора щодо визнання незаконним розпорядження райдержадміністрації про передачу у власність земельних ділянок ОСОБА_11, ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_13, визнання недійсними відповідних Державних актів і рішень приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на земельні ділянки за ОСОБА_27, зобовязання ОСОБА_11 повернути земельну ділянку міській раді і витребування належних ОСОБА_27 земельних ділянок на користь територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що передача відповідачам у власність земельних ділянок відбулася з порушенням норм земельного законодавства, без згоди землекористувача - Комунального підприємства «Управління капітального будівництва», без її вилучення у останнього у встановленому законом порядку, внаслідок злочинних дій посадових осіб відділу Держкомзему у Запорізькому районі, а тому відповідне розпорядження районної державної адміністрації підлягає визнанню протиправним та скасуванню, видані на підставі цього розпорядження Державні акти про право власності на землю - визнанню недійсними, а земельні ділянки загальною площею 17 га - поверненню у власність територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції є вірними. Розглядаючи спір, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які посилалися сторони, дослідив надані ними докази і відповідно їх оцінив, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу та закон, що їх регулює.

Встановлено, що рішенням Запорізької районної ради народних депутатів № 18 від 19.03.1992 року Управлінню капітального будівництва Запорізького міськвиконкому м. Запоріжжя для будівництва мікрорайону № 18 у Хортицькому жилмасиві виділено45,2 га землі, в тому числі 41,8 га пашні (землі запасу), 3,4 га - покритих лісом земель Запорізького лісгоспу (т.1:а.с. 21).

На підставі вказаного рішення 01.07.1992 року Управлінню капітального будівництва видано Державний акт на право постійного користування землею № НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 45,2 га в межах згідно з планом землекористування. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 77 (т. 1, а.с. 18-20, 21).

На відшкодування збитків, завданих Запорізькій районній раді народних депутатів від втрати сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва у зв'язку із передачею вищевказаної земельної ділянки у постійне користування Управлінню капітального будівництва, виконком Запорізької міської ради перерахував на розрахунковий рахунок Запорізького райвиконкому компенсацію у розмірі 26 532 000 крб (т.6,а.с.16).

Головою Запорізької районної державної адміністрації за результатами розгляду заяв 15 громадян, у тому числі ОСОБА_16, ОСОБА_11, ОСОБА_17, ОСОБА_13 про надання дозволу на розробку проекту відведення земельних ділянок прийнято розпорядження № 418 від 25.02.2010 року «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельних ділянок, розташованих на території Долинської сільської ради, для ведення особистого селянського господарства». Пунктом 1 вказаного розпорядження надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 15 громадянам , в тому числі ОСОБА_16, ОСОБА_11, ОСОБА_13 - земельних ділянок площею по 1,00 га кожному, ОСОБА_17 ділянки площею 1,50 га , у власність для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 17,0000 га, із земель запасу Долиської сільської ради, розташованих за межами населеного пункту. (т. 1, а.с. 16).

У березні 2010 року ТОВ «Стихія» в інтересах громадян, в тому числі ОСОБА_16, ОСОБА_11, ОСОБА_17, ОСОБА_13 та інших було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_10 - НОМЕР_11 (том4: а.с.3-68).

Розпорядженням Запорізької РДА № 586 від 18.03.2010 року «Про затвердження проекту відведення громадянам у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства» затверджено проект землеустрою щодо відведення громадянам згідно додатку земельних ділянок кожному в межах норми безоплатної приватизації за рахунок земель запасу Долинської сільської ради для ведення особистого селянського господарства. Пунктом 2 вказаного розпорядження передано громадянам, згідно додатку, у власність земельні ділянки, кожному в межах норми безоплатної приватизації за рахунок земель запасу (рілля) Долинської сільської ради, які розташовані за межами населених пунктів, для ведення особистого селянського господарства (том1: а.с.17).

На підставі вказаного розпорядження відповідачам були видані Державні акти на право власності на земельні ділянки ОСОБА_16 на ділянку, площею 1,00 га, кадастровий номер: НОМЕР_3 видано державний акт серія НОМЕР_7 від 19.03.2010; ОСОБА_11 на земельну ділянку, площею 1,00г а, кадастровий номер НОМЕР_2 видано державний акт серія НОМЕР_6 від 19.03.2010; ОСОБА_17 на земельну ділянку, площею 1, 50 г, кадастровий номер НОМЕР_4 виданий державний акт серія НОМЕР_8 від 19.03.2010. (т. 1: а.с. 49-51).

У подальшому ОСОБА_16 і ОСОБА_17 належні їм земельні ділянки подарували ОСОБА_27, про що приватним нотаріусом Карташовою Т.М. внесені відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1: а.с. 57, 58, т.8: а.с. 164-169).

Відповідно до Плану утворення територій та встановлення меж Долинської сільської ради народних депутатів Запорізького району від 12.04.1993, розробленому Запорізькою філією інституту землеустрою, земельна ділянка контуру № 79 площею 45,2 га належить до земель Управління капітальної власності Запорізького міськвиконкому. Зовнішні контури земельної ділянки, зазначені у державному акті на право постійного користування землею № НОМЕР_1 співпадають з межами ділянки № 79 на Плані утворення територій Долинської сільської ради. Площа землі, що визначена у цій схемі та державному акті на право постійного користування землею також є аналогічною - 45,2 га.

Візуальним накладенням вказаного контуру землі, визначеному на Плані утворення територій під № 79 на викопіювання із Публічної кадастрової карти України, вбачається що спірні земельні ділянки відведено саме за рахунок цих земель.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2015р. у справі № 334/2473/15-к закрито кримінальне провадження № 0000020 за обвинуваченням в.о. начальника відділу Держкомзему у Запорізькому районі у вчиненні злочину, передбачено ч.2 ст. 367 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Судом встановлено, що дії вказаної посадової особи призвели до незаконної передачі розпорядженням Запорізької районної державної адміністрації від 18.03.2010 № 586 у власність громадян земельних ділянок , що фактично входить до складу земельної ділянки площею 45,2 га, що перебуває у постійному користуванні КП «Управління капітального будівництва» для будівництва мікрорайону № 18 в Хортицькому жил масиві.

За положенням ч. 1 ст.22, ч.1 ст. 23 Земельного кодексу України 1990 року (в редакції Закону на час виділення земельної ділянки) право власності або право постійного користування землею виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного землекористування посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Отже, у відповідності до ст.ст.22, 23 ЗК України 1990 року Управління капітального будівництва Запорізького міськвиконкому м. Запоріжжя у встановленому законом порядку набуло право користування спірною земельною ділянкою, площею 45,2 га.

Судом встановлено, що КП «Управління капітального будівництва», засноване на комунальній власності Запорізької міської ради, шляхом реорганізації державного комунального підприємства «Управління капітального будівництва Запорізького міськвиконкому» на підставі рішення сесії Запорізької міської ради № 19 від 15.10.2003 року «Про реорганізацію державного комунального підприємства «Управління капітального будівництва Запорізького міськвиконкому» та є його правонаступником (т. 1, а.с. 22-27).

Таким чином, ДКП «Управління капітального будівництва Запорізького міськвиконкому м. Запоріжжя» було реорганізовано у КП «Управління капітального будівництва».

Чинний Земельний кодекс України, прийнятий 25.10.2001, визначив право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч. 1 ст. 92 ЗК України).

Підстави припинення користування земельними ділянками унормовані статтею 141 Земельного кодексу України. За приписами наведеної норми такими підставами є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати. Наведеною правовою нормою в якості самостійної підстави для припинення права користування земельною ділянкою визначено припинення діяльності державних та комунальних підприємств установ та організацій. Припинення діяльності зазначених юридичних осіб пов'язане з неможливістю подальшого здійснення ними своїх юридичних обов'язків та реалізації суб'єктивних прав. Припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ, організацій відбувається у разі їх ліквідації або реорганізації. В розумінні статті 141 Земельного кодексу України, припинення права користування земельною ділянкою не передбачає автоматичного переходу цього права до іншого суб'єкта господарювання.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» і стаття 125 Земельного кодексу України пов'язують виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права.

Державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин»).

Проте, обов'язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який містився також у пункті 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, визнаний неконституційним на підставі рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 (у справі №1-17/2005) у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками). Зокрема, вказаним рішенням визнано неконституційними положення пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення та положення пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18.12.1990 №563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Таке рішення Конституційного Суду України мотивовано тим, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 27 Земельного кодексу України (в редакції від 1990 року) право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства.

Згідно з п. «в» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України 2001 року підставами припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

Статтею 104 Цивільного кодексу України передбачені умови припинення юридичної особи, а статтею 108 цього Кодексу передбачене перетворення юридичної особи. Ці дії мають різні юридичні наслідки. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи.

Відповідно до положень статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права. Згідно статті 181 вказаного Кодексу до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) - належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Постановою Верховного Суду України від 21.02.2011 у справі №21-3а11 було сформовано правову позицію, відповідно до якої приписи пункту «в» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.

Як встановлено судом, КП «Управління капітального будівництва» є правонаступником державного комунального підприємства «Управління капітального будівництва Запорізького міськвиконкому».

За таких обставин, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що до Комунального підприємства «Управління капітального будівництва» перейшли усі майнові права попередника - державного комунального підприємства «Управління капітального будівництва» шляхом правонаступництва, в тому числі і право користування спірною земельною ділянкою і таке право посвідчено Державним актом на право постійного користування землею № НОМЕР_1, не припинилось.

Землекористувач добровільно не відмовився від права користування земельною ділянкою, загальною площею 45,2 га, а припинення діяльності землекористувача відбулося у зв'язку із наявністю його правонаступника, отже, КП «Управління капітального будівництва» має право постійного користування цією земельною ділянкою.

Доводи апеляційних скарг про те, що своїм листом від 17.03.2010 р. за №04-186 начальник підприємства КП «Управління капітального будівництва» фактично надав згоду голові Запорізької районної адміністрації на вилучення спірної ділянки, і що рішенням районної ради права територіальної громади міста Запоріжжя не порушені, являються неспроможними.

Згідно ч. 2 ст. 122 Земельного кодексу України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій.

За інформацією управління Держземагентства у Запорізькому районі Запорізької області від 31.07.2015 спірні земельні ділянки знаходяться на землях, розпорядником яких є територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Враховуючи, що спірні земельні ділянки на підставі Державного акту на право постійного користування землею НОМЕР_1 належать КП «Управління капітального будівництва» Запорізької міської ради, яке відповідно до статуту засноване на комунальній власності Запорізької міської ради, власником у відповідності з вищевказаним п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону спірної землі на даний час є Запорізька міська рада, яка своєї згоди на вилучення земельних ділянок не надавала.

У передбаченому законом порядку рішення про вилучення у землекористувача розпорядником спірних земельних ділянок не приймалося.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про те, що позов пред'явлено прокурором в інтересах належного позивача, являються обґрунтованими.

Доводи апеляційних скарг про те, що спірні земельні ділянки, відведені розпорядження райдержадміністрації від 18.03.2010 № 586, не входять до земель, право на які посвідчується державним актом на право постійного користування землею № НОМЕР_1, являються неспроможними.

Зібраними у справі доказами підтверджується факт належності

земельних ділянок, що незаконно передані у власність громадянам ОСОБА_11, ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_13, до масиву земель, право на які посвідчується державним актом на право постійного користування землею № НОМЕР_1 від 01.07.1992.

Зокрема, про вказані обставини зазначено у акті перевірки Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області від 12.02.2015р., законність дій щодо складання якого не оспорювалася відповідачами.

У розумінні ст. 57-58 ЦПК України постанова Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2015 є належним та допустимим доказом щодо доведеності позивачем обставин вибуття спірних земельних ділянок із постійного користування КП «Управління капітального будівництва», адже закриття кримінальної справи із звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України.

На необхідність урахування як доказів постанов, прийнятих у рамках кримінальної справи, звертав увагу Пленум Верховного Суду України у постановах від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» (п.7), від 23.12.2005 №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», а також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справі у постанові від 11.06.2014 у справі № 6-34цс15.

Вказані докази у сукупності із графічним планом місцезнаходження спірних земельних ділянок, складеним ПП ОСОБА_28 за результатами геодезичного дослідження (який міститься в матеріалах справи та досліджувався судом першої інстанції), беззаперечно підтверджують той факт, що спірні земельні ділянки входять до масиву земель, що перебувають у користуванні КП «Управління капітального будівництва».

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» визначено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

При цьому, належність доказів є широкою правовою категорією, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню для вирішення всієї справи. Тобто докази у цивільній справі визнаються судом належними, якщо вони містять відомості про факти, що встановлюються з метою вирішення цивільної справи.

Процесуальна вимога щодо допустимості доказів означає обов'язок суду з'ясувати, чи отримані вони за допомогою передбачених законом засобів.

Окрім того, правило визначення допустимості доказів відповідно до ст. 59 ЦПК України передбачає, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, допустимість доказів - це встановлена законодавством вимога, що обмежує використання конкретних засобів доказування, або вимога, що пропонує обов'язкове використання конкретних засобів доказування при встановленні певних фактичних обставин справи при здійсненні доказування в процесі розгляду окремого виду справ у порядку цивільного судочинства. Тобто недопустимість певних засобів доказування передбачається конкретною нормою законодавства, на яку має послатись суд, який приходить до такого висновку.

Таким чином, доводи скаржників про те, що письмові докази, здобуті у межах кримінального провадження, є недопустимими доказами, не ґрунтуються на нормах матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційних скарг щодо пропуску прокурором строку позовної давності звернення до суд з цим позовом являються також неспроможними.

Так, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

За змістом ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють.

Таким чином, норми, установлені ч. 1 ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави.

Отже, закон пов'язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв'язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів.

Саме така правова позиція щодо правильності застосування вказаної норми закону міститься в постановах Верховного Суду України від 02.09.2008 (справа № 3-3376к08) і 20.08.2013 (справа № 3-18гс13) та ухвалі від 25.04.2012 (справа № 6-15350вов10), правові висновки якого мають враховуватись судами загальної юрисдикції.

Про факти порушення вимог законодавства при винесенні Запорізькою райдержадміністрацією розпорядження від 18.03.2010 № 586 прокуратура м. Запоріжжя, процесуальним правонаступником якої є Запорізька місцева прокуратура № 2, дізналась з матеріалів кримінального провадження №0000020, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.10.2014, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України. Саме з дати реєстрації вказаного кримінального провадження у ЄРДР слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності для прокурора, який з цього моменту мав об'єктивну можливість дізнатись, що оскаржуване розпорядження райдержадміністрації прийнято з порушенням вимог закону.

Враховуючи, що із вказаним позовом прокуратура м. Запоріжжя звернулась до суду 13.07.2015, загальний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦПК України, не пропущено.

Матеріалами справи підтверджується, що Запорізька міська рада дізналась про порушення її інтересів лише з позову прокурора, оскільки спірне розпорядження Запорізької райдержадміністрації від 18.03.2010 № 586 їй не надсилалось.

Таким чином, ні прокурор, ні Запорізька міська рада не були обізнані про прийняття Запорізькою районної державною адміністрацією розпорядження від 18.03.2010 № 586, а тому доводи апеляційних скарг про обчислення строків позовної давності у цій справі саме із вказаної дати є безпідставними.

Таким чином, приймаючи оскаржуване рішення Запорізький районний суд вірно виходив з того, що строк для звернення до суду пропущено не було, оскільки позов пред'явлено 14.07.2015, інших належних та допустимих доказів того, що органам прокуратури чи позивачеві було раніше відомо про наявність спірного рішення Запорізької районної державної адміністрації та порушення вимог діючого законодавства не надано.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що про порушення свого права позивач міг дізнатися одразу після прийняття районною радою відповідного рішення, копія якого в електронному вигляді була надіслана в прокуратуру Запорізького району, являються також неспроможними. Про факт належності земельних ділянок, що незаконно передані у власність громадянам ОСОБА_11, ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_13, до масиву земель, право на які посвідчується державним актом на право постійного користування землею № НОМЕР_1 від 01.07.1992р., позивач дізнався тільки в ході розслідування кримінального провадження 21.10.2014 року - коли відповідна заява про вчинення кримінального правопорушення була внесена до ЄРДР.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилаються апелянти в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.

Керуючись ст.ст.307, 308,313,317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛ И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_13 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 02 серпня 2016 року по цій справі в оскаржуваній частині залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: