Ухвала іменем україни
31 травня 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_7, на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 07 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 26 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 68 000 доларів США строком до 25 червня 2038 року зі сплатою 11,9 % річних.

26 червня 2008 року на забезпечення виконання кредитного зобов'язання між банком та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 були укладені окремі договори поруки відповідно №№ 0501/0608/74-136-Р-1, 0501/0608/74-136-Р-2, 0501/0608/74-136-Р-3.

25 травня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») та ПАТ «Сведбанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступив, а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги за кредитним договором від 26 червня 2008 року № 0501/0608/74-136 та договорами поруки.

Посилаючись на те, що вищевказаний договір суперечить умовам кредитного договору, зокрема, не містить усієї необхідної інформації, яка повинна міститись у договорі про надання споживчого кредиту, а умови договору є несправедливими та такими, що створили дисбаланс договірних прав та обов'язків позивача як споживача банківських послуг, дискредитували договори поруки, якими забезпечено кредит, позивач просив визнати його недійсним.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 07 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 07 червня 2016 року і ухвалити нове судове рішення про залишення позовної заяви без розгляду, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм ст. ст. 169, 207 ЦПК України. Зокрема, заявник зазначає, що судом першої інстанції протиправно розглянуто справу по суті при першій неявці позивача у справі без його відома і згоди, а апеляційним судом таких недоліків не виправлено.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що ПАТ «Дельта Банк» у передбачений законом спосіб набуло право вимоги стягнення із позивача на свою користь заборгованості за оспорюваним кредитним договором та одержало від первісного кредитора усю необхідну інформацію відповідно до положень ст. 517 ЦК України.

При цьому суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для застосування положень ч. 3 ст. 169, п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України та залишення позову без розгляду.

Такі висновки судів є обґрунтованими та відповідають встановленим у справі обставинам.

Судом встановлено, що 26 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 0501/0608/74-136, на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 68 000 доларів США строком до 25 червня 2038 року зі сплатою 11,9 % річних.

Відповідно до п. 10.5 договору банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання за цим договором, а також за угодами, пов'язаними із забезпеченням повернення кредиту третій особі без згоди позичальника. Сторони домовилися, що обов'язки позичальника за цим договором не є такими, що нерозривно пов'язані з особою позичальника, і у зв'язку із цим на підставах та у випадках, передбачених законодавством України, можуть виконуватися третіми особами.

26 червня 2008 року на забезпечення виконання кредитного зобов'язання між банком та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 були укладені три окремі договори поруки №№ 0501/0608/74-136-Р-1, 0501/0608/74-136-Р-2, 0501/0608/74-136-Р-3.

25 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Сведбанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступив, а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами. До складу вказаних вимог було включено право вимоги за кредитним договором від 26 червня 2008 року № 0501/0608/74-136 та договорами поруки.

Враховуючи викладене, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що ПАТ «Сведбанк» відповідно до вимог ст. ст. 512-516 ЦК України та п. 10.5 кредитного договору від 26 червня 2008 року № 0501/0608/74-136 мав право відступити право вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами, уклавши відповідний договір купівлі-продажу.

Крім того, з розрахунку заборгованості, наданого ПАТ «Дельта Банк», вбачається, що позивач після укладення оспорюваного договору в період 2012-2014 pоків продовжував сплачувати заборгованість новому кредитору (а. с. 67-69).

Доводи касаційної скарги позивача про те, що судом не застосовано положення ч. 3 ст. 169 ЦПК України та залишено позовну заяву без розгляду, оскільки він повторно не з'явився в судове засідання та не надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, необґрунтовані з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Системний аналіз п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України та положень ст. 169 ЦПК України свідчить про те, що законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності явки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто не вказує на врахування судом поважності причин при повторній неявці позивача до суду. Це пов'язано із дією принципу цивільного судочинства - диспозитивністю, відповідно до якого кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами.

Таким чином, законодавець передбачив баланс захисту прав як позивача, який повторно не з'явився у судове засідання (незалежно від причин неявки), так і відповідача, який у зв'язку з такою неявкою вимушений витрачати свій час та кошти.

Згідно з вимогами ЦПК України суд не повинен з'ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов'язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. ст. 27, 29 ЦПК України, але зобов'язана здійснювати їх добросовісно (ч. 3 ст. 27 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрите 17 листопада 2015 року, слухання призначене на 13 січня 2016 року .

13 січня 2016 року до суду з'явився представник позивача ОСОБА_7 У судовому засіданні було оголошено перерву до 16 березня 2016 року.

16 березня 2016 року справа не розглядалась у зв'язку з перебуванням судді у відрядженні, розгляд відкладено на 28 квітня 2016 року. 28 квітня 2016 року позивач в судове засідання не з'явився.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування положень п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України та положень ст. 169 ЦПК України, оскільки 16 березня 2016 року справа не розглядалась, тому неявку позивача 28 квітня 2016 року в судове засідання не можна вважати повторною.

Крім того, позивач відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України не був позбавлений можливості надати письмову заяву про залишення позовних вимог без розгляду, однак не скористався своїм процесуальним правом.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що судом при розгляді скарги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Т.О. Писана О.В. Попович