Номер провадження: 22-ц/785/4541/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про зняття арешту з майна боржника, третя особа ОСОБА_4,

встановила:

10.08.2016 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі Ізмаїльський МР ВДВС ГТУЮ в Одеській області) про зняття арешту з майна боржника.

Уточнивши підстави позову, позивач посилався на те, що він є власником житлового будинку №87 по вул. Платова в місті Ізмаїлі Одеської області, проте в межах виконавчого провадження про стягнення на користь ОСОБА_4 аліментів у розмірі 150 грн. та у розмірі 300 грн. щомісячно, Ізмаїльським ВДВС було вжито заходи щодо обтяження належного йому на праві власності нерухомого майна. А сам: була прийнята постанова про арешт житлового будинку №87 по вул. Платова у м. Ізмаїлі Одеської області.

Однак, на час подання даного позову заборгованість зі сплати аліментів була відсутня, але за наявності відкритого виконавчого провадження позивач не може здійснювати свої права власника майна.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи була залучена ОСОБА_4, яка в подальшому заперечувала проти задоволення позовних вимог (а.с.63).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати вищевказане рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 березня 2017 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 вибрав неправильний спосіб захисту, оскільки не звертався в порядку, передбаченому главою VII ЦПК України за захистом своїх прав з відповідною скаргою.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Свої позові вимоги позивач ОСОБА_3 обгрунтовував тим, що на даний час він належним чином виконує свої грошові зобовязання у виконавчому провадженні, відкритому Ізмаїльським ВДВС по виконанню виконавчих листів №2-2478-2005 від 20.04.2006 року про стягнення з боржника - ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів у розмірі 150 грн. та у розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з 09.02.2005р. до 29.06.2018р. та 18.04.2021р. (відповідно).

Посилаючись на ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV (з наступними змінами та доповненнями), позивач просив суд зняти арешт зі всього майна, ще йому належить, накладений постановою ДВС у м. Ізмаїл та Ізмаїльському районі про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АБ №965126 від 24.10.2006р., а також постановою відділу ДВС Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області серії АА №100131 від 19.04.2010р. у виконавчому провадженні по виконанню виконавчих листів №2-2478-2005 від 20.04.2006р., виданих Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області у справі про стягнення аліментів.

Заявою від 29.11.2016 року ОСОБА_3 змінив підстави позову, з огляду на ті обставини, що положення ч.5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV (з наступними змінами та доповненнями), якими обґрунтовувались підстави заявлених позовних вимог у даній справі, втратили юридичну силу 05.10.2016р„ згідно абз. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (а.с.52-53).

Оскільки на теперішній час відпали підстави, що спричинили прийняття Ізмаїльським ВДВС постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АБ №965126 від 24.10.2006р. та серії АА №100131 від 19.04.2010р., подальше існування зазначених постанов обмежує права власника будинку на розпорядження своїм майном, у звязку з чим колегія суддів дійшла висновку про необхідність зняття арешту зі всього майна, яке належить позивачу на праві власності. В даному випадку мова йде лише про житловий будинок №87 по вул. Платова у м. Ізмаїлі Одеської області, на який накладено арешт.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, ч. 1 - 3, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

У відповідності до розрахунків заборгованості по аліментам, виданим Ізмаїльським ВДВС 22.07.2016р., за вищевказаними виконавчими листами за позивачем ОСОБА_3 рахувалась заборгованість по сплаті аліментів на загальну суму 71 012,20 грн.

Разом з тим, з метою врегулювання питання погашення існуючої заборгованості по сплаті аліментів в межах даного виконавчого провадження ОСОБА_3 29.07.2016р. сплатив на рахунок Ізмаїльського ВДВС 71 012,20 грн. існуючої заборгованості, а також 510 грн. поточних платежів, що підтверджується квитанціями відділення №23 Южного ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» № 0.0.592521226.1 та № 0.0.592524241.1, відповідно (а.с.22).

Таким чином, на даний час ОСОБА_3 не має поточної заборгованості по виконавчим листам, виданим на виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів у розмірі 150 грн. та у розмірі 300 грн. щомісячно.

Із змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №55233719 від 16.03.2016р. ОСОБА_3 стало відомо, що Ізмаїльським ВДВС в межах даного виконавчого провадження вживались заходи щодо обтяження належного позивачу на праві власності нерухомого майна.

Зокрема, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про те, що Ізмаїльським ВДВС приймалась постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АБ №965126 від 24.10.2006р., якою накладено арешт на майно боржника - житловий будинок під № 87 по вул. Платова у м. Ізмаїлі Одеської області.

Крім цього, Ізмаїльським ВДВС було повторно накладено арешт на те ж саме майно боржника постановою серії АА №100131 від 19.04.2010р.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що підстави, що спричинили прийняття Ізмаїльським ВДВС постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АБ №965126 від 24.10.2006р. та серії АА №100131 від 19.04.2010р., які обмежують права власника вищезгаданого домоволодіння на розпорядження своїм майном, на теперішній час відпали.

У звязку з цим, ОСОБА_3 01.08.2016р. звернувся до Ізмаїльського ВДВС з клопотанням про зняття арешту з майна боржника в порядку ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-ХІУ (з наступними змінами та доповненнями) відповідно до якого просив відповідача прийняти постанови, якими зняти арешти, накладені ДВС у м. Ізмаїл та Ізмаїльському районі, а також відділом ДВС Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АБ №965126 від 24.10.2006р. та постанови серії АА №100131 від 19.04.2010р. (відповідно) (а.с.23-25).

Однак, листом Ізмаїльського ВДВС від 02.08.2016р. за вих. №15730, боржнику ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні клопотання, з посиланням на те, що у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий лише за рішенням суду (а.с.26).

У відповідності до п.п. 2, 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановою №5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). В одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що з урахуванням того, що борг, у звязку із виникненням якого було накладено арешт на майно позивача, погашено у повному обсязі, а арешт з майна не знято, що порушує законні права та інтереси позивача щодо розпорядження майном, власником якого він є, матеріали справи мають всі підстави для зняття арешту з цього майна за рішенням суду.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи також із того, що арешт майна боржника застосовувався для забезпечення реального виконання рішення.

Що ж стосується доводів третьої особи ОСОБА_4 про те, що на даний час виконавче провадження не закінчено, оскільки боржник ОСОБА_3 має щомісячно сплачувати аліменти на її користь, а відчуження нерухомого майна перешкодить подальшому виконанню судового рішення, то вони є безпідставними.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що арешт на майно боржника був накладений саме у звязку з виниклою заборгованістю по виконавчим листам, яка на теперішній час повністю погашена, що підтверджується відповідними розрахунками від 01.12.2016 року, здійсненими державним виконавцем Карабулею Д.А. (а.с.58-59).

У разі, якщо в ході виконання судового рішення, знову виникне заборгованість ОСОБА_3 по аліментам, то будуть всі підстави для накладення арешту на майно боржника.

Також безпідставними є доводи ОСОБА_4 про те, що у разі зняття арешту з майна боржника, останній здійснить його відчуження і таким чином ухилиться від сплати аліментів, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами, на теперішній час в провадженні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області мається провадження у цивільній справі за уточненим позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення індексації заборгованості зі сплати аліментів за попередній період (а.с.172-177). Наступне судове засідання призначене на 26.06.2017 року, на 11.30 год. (а.с.171).

Однак, в рамках цього провадження також накладено арешт на майно боржника ухвалою того ж суду в порядку забезпечення позову, що також не заперечується сторонами.

Тобто зазначені обставини спростовують доводи ОСОБА_4 про те, що у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_3 по даній справі він може реалізувати нерухоме майно і ухилитись від подальшої сплати аліментів, є необґрунтованими і безпідставними.

При цьому колегія суддів виходить із того, що у відповідності до ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Що ж стосується посилання ОСОБА_4 на те, що заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів не погашена у повному обсязі, оскільки на даний час в суді перебуває спір з приводу стягнення з ОСОБА_6 на її користь суми індексації по колишній заборгованості по аліментам, то вони також не можуть слугувати підставою для відмови ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог, оскільки зазначений спір не є предметом даного судового спору і крім того, заборгованість ОСОБА_3 по сумі індексації ще не встановлена рішенням суду.

Виходячи з доводів отримувача аліментів ОСОБА_4 слід дійти висновку про те, що до 18.04.2021 року (кінцевий термін слати аліментів за рішенням суду) арешт з майна боржника не може бути знятий, незважаючи на відсутність поточної заборгованості по сплаті аліментів, що є неприпустимим, оскільки порушує права власника майна на володіння цим майном, про що зазначено вище.

З цих підстав колегія суддів погоджується з доводами апелянта з приводу того, що погашення ним одним платежем усієї суми заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 71 012.20 грн., згідно квитанції відділення №23 Южного ГРУ ПАТ «КБ «Приватбанк» № 0.0.592521226.1 від 29.07.2016р., свідчить про платоспроможність боржника та про його подальші наміри щодо належного виконання своїх грошових зобовязань за даним виконавчим провадженням.

Вищезазначене також підтверджується наявними у справі копіями платіжних квитанцій, згідно яких ОСОБА_3 перераховував до ДВС суми аліментів за період з грудня 2016 року до травня 2017 року, тобто з моменту видачі державним виконавцем довідки про відсутність заборгованості і до 13 травня 2017 року (а.с.75, 76, 104, 146, 164, 165).

Що стосується арешту майна позивача ОСОБА_3 з інших підстав і по іншим виконавчим документам, то вони не є предметом даного судового спору, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості досліджувати зазначені обставини.

Так, із змісту позовної заяви та наявного в матеріалах даної справи листа Ізмаїльського ВДВС від 08.02.2017р. №2423 чітко вбачається, що вимоги позивача про зняття арешту з нерухомого майна стосуються лише постанов, які приймались державними виконавцями саме в межах виконавчого провадження по виконанню виконавчих листів №2-2478-2005 від 20.04.2006р. про стягнення з боржника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів.

Що стосується правових підстав заявленого ОСОБА_3 позову у даній справі та обраного ним способу захисту своїх майнових прав, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Крім того, у вказаній постанові зазначено, хто і за яких передумов має право на звернення з позовом до суду про зняття арешту з майна в позовному провадженні, а хто має право лише на оскарження дій державного виконавця чи іншої особи (слідчого) при накладенні арешту на майно.

У відповідності до положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII арешт на майно боржника може бути знятий у тому числі і за рішенням суду. При цьому, вказаною правовою нормою не обмежується коло підстав (обставин), за яких власник нерухомого майна може звернутись до суду з позовом про зняття арешту.

При цьому зняття арешту з нерухомого майна за позовом його власника не ставиться в залежність від необхідності скасування в адміністративному (судовому або позасудовому) порядку постанови державного виконавця про обтяження майна боржника.

Однак судом першої інстанції зазначених обставин не було враховано, як і не було враховано того, що питання про скасування постанов ДВС про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження ніхто перед судом не ставив і це питання не є предметом судового розгляду.

У відповідності до ч.2 ст.16 ЦК України, а також виходячи із положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» власник арештованого майна вільний на власний розсуд обирати спосіб захисту свого майнового права, у тому числі і шляхом зняття арешту з майна.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідають, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У звязку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позов ОСОБА_3 до Ізмаїльського МР ВДВС ГТУЮ в Одеській області про зняття арешту з майна боржника - задовольнити.

Згідно клопотання заявника апеляційної скарги понесені судові витрати позивачу не компенсуються (а.с.144).

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 березня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про зняття арешту з майна боржника - задовольнити.

Зняти арешт зі всього майна, що належить ОСОБА_3 (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Горького, 44, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), накладений державною виконавчою службою у м. Ізмаїл та Ізмаїльському районі постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АБ №965126 від 24.10.2006р., а також відділом державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області постановою АА №100131 від 19.04.2010 року у виконавчому провадженні по виконанню виконавчих листів №2- 2478-2005 від 20.04.2006 року, виданих Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів у розмірі 150 грн. та у розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з 09.02.2005 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_7

ОСОБА_2