Справа № 128/3361/15-ц Провадження № 22-ц/772/1440/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Марчук В.С., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 3 квітня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача та визнання недійсними кредитного договору та іпотечного договору, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним,

встановила:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 18 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі ВАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 31.3ВН/85/07-Склн від 19 вересня 2007 року, відповідно до умов якого йому було надано 130 000 доларів США кредиту.

З метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 19 вересня 2007 року ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір, предметом якого є земельна ділянка площею 0, 1459 га, кадастровий номер :08:001:0100, яка розташована по вулиці Сонячній, 22 в селі Березина Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за указаним кредитним договором та договором іпотеки.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором не виконує, унаслідок чого виникла заборгованість в сумі 568 187 гривень 19 коп., ПАТ «Дельта Банк» просило, у рахунок погашення зазначеної заборгованості, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку площею 0, 1459 га, кадастровий номер :08:001:0100, яка розташована по вулиці Сонячній, 22 в селі Березина Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області шляхом визнання права власності на неї за банком та визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на цю земельну ділянку.

У лютому 2016 року ОСОБА_4, який представляє інтереси ОСОБА_2, звернувся до суду із зустрічним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 19 вересня 2007 року ОСОБА_2 та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», уклали кредитний договір № 31.3ВН/85/07-Склн, відповідно до умов якого йому було відкрито невідновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 50 000 доларів США, строком до 18 вересня 2017 року включно.

Указаний договір ОСОБА_2 вважає незаконним, укладеним з порушенням вимог чинного законодавства та таким, що порушує його права та охоронювані законом інтереси, так як ВАТ «Кредитпромбанк» під час укладення договору не було виконано вимоги, передбачені ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», постановою Правління Національного банку України за № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

У подальшому представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, яку мотивував тим, що з метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 19 вересня 2007 року ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір, предметом якого є земельна ділянка площею 0, 1459 га, кадастровий номер :08:001:0100, яка розташована по вулиці Сонячній, 22 в селі Березина Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області та належала на праві власності позивачу. Оскільки спірний кредитний договір повинен бути визнаний недійсним, то відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України повинен бути визнаний недійсним іпотечний договір.

Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просив визнати недійсним кредитний договір від 19 вересня 2007 року та як наслідок договір укладений на основі кредитного договору іпотечного договору від 19 вересня 2007 року.

У травні 2016 року ОСОБА_3, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2, ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним, мотивуючи його тим, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Якушинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області 18 травня 2007 року, серія ЯБ № 950340, вона є власником земельної ділянки 0, 1459 га, кадастровий номер :08:001:0100, яка розташована по вулиці Сонячній, 22 в селі Березина Вінницького району Вінницької області. У червні 2007 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір про продаж земельної ділянки з відстрочкою платежу, однак договір не відбувся, оскільки ОСОБА_2 з нею не розрахувався. Разом з тим ОСОБА_2 незаконно переоформив на себе земельну ділянку та передав її в іпотеку банку, хоча не мав на це права.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_3 просила визнати недійсним іпотечний договір від 19 вересня 2007 року, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 3 квітня 2017 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишені без розгляду.

Рішенням Вінницького районного суду від 3 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № 31.3ВН/85/07-Склн від 19 вересня 2007 року, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2

Визнано недійсним іпотечний договір від 19 вересня 2007 року, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2

Вирішено питання про судові витрати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 19 вересня 2007 року, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 сторонами не оскаржується.

У судовому засіданні представник ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та просив апеляційну скаргу відхилити.

ОСОБА_4, який представляє інтереси ОСОБА_6, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та просив апеляційну скаргу відхилити.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що є всі підстави для визнання кредитного договору недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки перед укладенням кредитного договору банком не було надано ОСОБА_2, як споживачу, в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту; в кредитному договорі або додатку до нього не надано детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг за кожним платіжним періодом; не попереджено ОСОБА_2, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач, в звязку з чим умови даного кредитного договору є несправедливими по відношенню до позичальника.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Установлено, що 19 вересня 2007 року ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 31.3ВН/85/07-Склн, відповідно до умов якого йому було відкрито невідновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 50 000 доларів США, строком до 18 вересня 2017 року включно, зі сплатою 13,55 % річних, а також між сторонами погоджено графік погашення заборгованості за вказаним кредитним договором та процентами (п. п. 3.1., 3.2. кредитного договору).

З метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 19 вересня 2007 року ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір, предметом якого є земельна ділянка площею 0, 1459 га, кадастровий номер :08:001:0100, яка розташована по вулиці Сонячній, 22 в селі Березина Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за указаним кредитним договором та договором іпотеки.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 посилався на те, що кредитний договір укладений на несправедливих умовах, із застосуванням нечесної підприємницької практики, порушення принципів рівності сторін.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

При цьому нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Аналогічні вимоги встановлені пунктом 2.1 постанови Правління Національного банку України за № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі Правила), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, у якому визначено, що банки зобовязані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом; вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, в включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5, 6, 7 ст. 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Таким чином, положення ст. ст. 18, 19 Закону передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи положення ст. 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Як слідує зі змісту договору в ньому зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч. 4 Закону, так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування.

Окрім цього, банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобовязань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем договору та графіку погашення.

При цьому волевиявлення ОСОБА_2 на укладення кредитного договору було вільним на умовах (з урахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону), та отримання згідно з умовами договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується виконанням умов договору та підписанням додаткових угод до договору позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на сторінках кредитного договору, додатків до нього, додаткових угод позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, ОСОБА_2 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, ВАТ «Кредитпромбанк» надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо, реальної процентної ставки та орієнтованої суми платежів за процентами за весь строк користування кредитом, які підписані ОСОБА_2 і в яких міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

За положеннями ст. ст. 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судова колегія враховує також відповідно до ст.360-7 ЦПК України правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 11 липня 2012 року у справі №6-63цс12, згідно якої кредитний договір є укладеним з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов такого договору. Передача грошей відбувається на стадії виконання кредитного договору, відтак посилання позичальника договору на неотримання грошей не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позичальник свідомо уклав кредитний договір саме у доларах США, оскільки процентна ставка у доларах США суттєво нижча ніж у гривні, що звичайно було вигідно йому. Погашення кредиту відповідач також здійснював у доларах США, що підтверджує його цілковиту обізнаність щодо валюти кредиту і обовязку погашати кредит та сплачувати проценти відповідно до умов договору.

Також у повідомленні клієнта про умови кредитування зазначено, що перевагами запропонованого способу кредитування є: можливість придбання збудованого житла, земельних ділянок, приватних будинків, комерційної, нежилої нерухомості; можливість отримання кредитних коштів на тривалий термін під заставу іншого ліквідного майна, наявного у клієнта. Недоліками запропонованого способу кредитування є: неможливість відчуження майна, на придбання якого було надано кредит або яке передано у заставу/іпотеку банку (дарувати, передавати в користування, продавати, обмінювати предмет застави/іпотеки), без письмової згоди банку. З цими умовами ОСОБА_2 погодився, засвідчивши своїм підписом.

Окрім цього, вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору були предметом судового розгляду. Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Кредитпромбанк» про захист прав споживача та визнання недійсними договорів, де предметом розгляду був кредитний договір від 19 вересня 2007 року № 31.3ВН/85/07-Склн. Зазначеним судовим рішенням суд констатував, що сторони встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитних договорів, тому посилання позивача на ненадання інформації або неповної інформації безпідставні, оскільки під час укладення договорів позивач мав можливість використати надане йому право щодо одержання інформації. Волевиявлення ОСОБА_2 було вільним та відповідало його внутрішній волі, а відтак всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договором містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому відсутні підстави стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи щодо яких встановлені ці обставини.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що кредитний договір укладений між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства; при його укладенні між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, про свідчать підписи сторін у кредитному договорі, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним кредитного договору, відповідно й іпотечного договору.

Викладене свідчить, що судом у повному обсязі не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалене у справі судове рішення не є таким, що відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання про судові витрати, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» необхідно стягнути 1 818 гривень 60 коп. сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 3 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача та визнання недійсними кредитного договору та іпотечного договору скасувати й у цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача та визнання договору недійсними кредитного договору та іпотечного договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 1 818 гривень 60 коп. сплаченого судового збору.

У решті рішення суд залишити без змін

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.С. Марчук

ОСОБА_7 Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький