Провадження № 2/359/1372/2017
Справа № 359/2183/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Степаненко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розведення та генетики тварин ім.. ОСОБА_3 Національної академії аграрних наук України про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

17.03.2017 ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом про поновлення її на посаді сторожа інженерно-технічного відділу ОСОБА_2 розведення і генетики тварин ім.. ОСОБА_3 Національної академії аграрних наук України з 05 січня 2017 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.01.2017 року по дату винесення рішення суду з розрахунку середнього заробітку в розмірі 1558,0 гривень, попередньо відрахувавши відповідні податки(а.с.1-4).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона працювала в інституті розведення і генетики тварин ім. В.М. Зубця Національної академії аграрних наук України понад 33 роки, на посаді сторожа інженерно-технічного відділу з 02.12.2013 року, згідно Наказу №106-к від 02.12.2013 р. Звільнена з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України 04.01.2017 року наказ № 1-к від 04.01.2017 р. Позивач вважає, що звільнення було проведено з порушенням чинного законодавства України. Так, позивач стверджує, що 01.01.2017 року в її робочу зміну у неї виник конфлікт з радником директора ОСОБА_4 з приводу наче б то відсутності сторожа ОСОБА_1 на робочому місці. В результаті тиску з боку ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 написала заяву на звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпПУ без зазначення дати. В подальшому було поставлено дату 04.01.2017 року. 04.01.2017 року позивач написала заяву про відкликання своєї заяви на звільнення та хотіла зареєструвати її у відділі кадрів, однак інженер з кадрів повідомила, що на підприємстві згідно наказу вихідні дні з 30.12.2016 року по 09.01.2017 року і вона не може прийняти заяву про відкликання. Заява про відкликання заяви на звільнення була прийнята 10.01.2017 року, тобто у перший робочий день на підприємстві. Позивач зазначає, що протягом двотижневого терміну працівник має право відкликати свою заяву на звільнення, але цей строк власником не витримано і вже 04.01.2017 року видано наказ на звільнення позивача, що є грубим порушенням трудового законодавства, так як таке звільнення повинно проводитися за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, де погоджується дата звільнення між працівником і роботодавцем. В порушення ст. 47 КЗпП України, статті 116 цього Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, в той час як позивачу було проведено розрахунок та видано трудову книжку після закінчення вихідних днів на підприємстві, лише 12.01.2017 р., що є грубим порушення трудового законодавства України. Посилаючись на вимоги ст. 241-1 КЗпП України, позивач зазначає, що, якщо заяву на звільнення вона подала 04.01.2017 року, то звільнити її повинні були в перший робочий день на підприємстві, тобто 10.01.2017 року.

В результаті незаконного звільнення, позивач має право на стягнення компенсації за час вимушеного прогулу з урахуванням середнього заробітку позивача, який становить 1558,0 грн. Позивач також зазначає, що є пенсіонером, їй 59 років, коштів наймати адвоката для захисту своїх прав в судовому порядку вона не мала, тому на початку лютого 2017 року звернулася до Броварського місцевого центру з надання вторинної правової допомоги для отримання такої. Для перевірки даних, що вона підпадає під категорію громадян, які потребують безоплатної правової допомоги та призначення адвоката позивачу необхідно витримати процедуру щодо збирання даних про її майновий стан та прийняття рішення про надання безоплатної допомоги Центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги, однак ці процедури займають тривалий час, Наказ про надання ОСОБА_1 безоплатної правової допомоги було видано 06.03.2017 року, а довіреність на адвоката лише 10.01.2017 року, а тому позивачем і було пропущено місячний строк для звернення до суду з заявою про поновлення на роботі. До того ж, для вирішення свого питання щодо неправомірного звільнення, позивач мала намір звернутися безпосередньо до директора підприємства, який з 01.01.2017 р. по 31.01.2017 р. перебував у відпустці. Вона вважає, що з поважних причин пропустила строк звернення до суду, а тому просить його поновити.

В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини. Позивач додатково пояснила, що 01.01.2017 року написала заяву про звільнення за власним бажанням, оскільки радник директора ОСОБА_4 звинувачував її у порушенні трудової дисципліни та погрожував можливим звільненням «за статтею». Вона написала заяву, але дату звільнення та дату подачі заяви не зазначала. 04 січня в неї був вихідний, але вона зявилась до інституту за викликом працівника відділу кадрів, яка показала їй наказ про звільнення з 04 січня 2017 року та запропонувала внести до заяви відповідні дані про її звільненні саме з 4 січня, що вона і зробила. Потім вона вирішила написати заяву про відкликання своєї заяви про звільнення, а також пояснення на імя директора, який перебував у відпустці, в яких виклала всі обставина та просила розібратись та поновити її права. Їй було відомо, що директор буде перебувати у відпустці до кінця січні, тому вона чекала, нікуди більше не зверталась, а потім заступник директора ОСОБА_5, через яку вона передала заяву до інституту, повідомила їй, що її заяву та доповідну директором розглянуто та залишено без задоволення, а наказ про її звільнення без змін. Тому в лютому вона звернулась до Центру безоплатної допомоги, зібрала необхідні довідки з Управління Пенсійного фонду. Після чого їй було надано адвоката.

Представник відповідача ОСОБА_2 розведення та генетики тварин ім. М.В.Зубця Національної академії аграрних наук України в судовому засідання проти задоволенні позову заперечував, підтримав подані до суду письмові заперечення, а також заяву про застосування строку позовної давності (а.с.40-43,84).

Так, відповідно до письмових заперечень представник відповідача зазначає, що у звязку з конфліктом 01 січня 2017 року між працівниками ОСОБА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_4, та, що з метою уникнути відповідальності, Позивачем власноручно було подано заяву про звільнення за власним бажанням. Пізніше Позивач власноручно написала на заяві про звільнення дату з якої просить її звільнити за власним бажанням, а саме: з 4 січня 2017 р., та дату подачі заяви про звільнення - 04.01.2017 р, в той же день 04 січня 2017 року заява Позивача про звільнення була задоволена виконуючим обовязки директора ОСОБА_2 ОСОБА_6 ,про що, відповідно до чинного трудового законодавства України, видано Наказ № 1-К від 04 січня 2017 року, в якому позивач розписалась особисто про ознайомлення. Задовольняючи заяву працівника ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням ОСОБА_2 керувався ст. 38 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП), відповідно до якої у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У звязку з тим, що ОСОБА_2 є бюджетною державною установою, діяльність такої установи привязана до діяльності Державної казначейської служби України, а також, у звязку з тим, що звільнення відбулось у міжсвятковий період (Новий рік та Різдво Христове), ОСОБА_2, на виконання вимог ст. 117 КЗпП виплатив працівникові її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 13 січня 2017 року, що підтверджується відповідними розрахунковими документами. Трудова книжка була належним чином оформлена 04.01.2017 року, але працівник свою трудову книжку в цей день з невідомих для ОСОБА_2 причин не забрала, на численні телефонні дзвінки так і не зявилась, щоб забрати свій документ про трудову діяльність. Після чого трудову книжку було передано їй особисто 12.01.2017 року.Він зазначає, що, та у звязку з тим, що установа потребує цілодобової охорони і нагляду, на вакантну посаду сторожа з 05.01.2017 року було прийнято іншого працівника на умовах безстрокового трудового договору.

Він також зазначає, що позивачем було подано до ОСОБА_2 заяву про відкликання своєї заяви про звільнення, а також пояснювальну записку про ситуацію, яка відбулась 01.01.2017 р., вважає, що позивачем не дотримано строку, протягом якого може бути відкликана заява про звільненні, оскільки така заява була написана позивачем вже після звільнення з роботи, оформленого належним чином. Відповідно і строк попередження роботодавця про намір звільнення працівника за власним бажанням, згідно поданої заяви про звільнення, відсутній. Зазначає, що місячний строк позовної давності закінчився 10.02.2017 року. А позовна заява подана до суду аж 17.03.2017 року, тобто аж через місяць після сплину строку позовної давності, а зазначені позивачем причини пропуску строку позовної давності є неповажними.

Він також звертає увагу, що після звільнення ОСОБА_2 виплатив позивачу всі передбачені законодавством виплати, а також її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 13 січня 2017 року, позивач як пенсіонер отримує також відповідні кошти з Пенсійного фонду України, а найм саме адвоката для представництва інтересів позивача у суді першої інстанції на даний час не є обовязковим. ОСОБА_2 припускає, що працівник звертаючись до суду після сплину такого довгого часу, після законного звільнення з роботи просто передумала звільнятись, але вважає, що не вправі поновлювати позивача на роботі у звязку тільки з бажанням працівника, оскільки на цій посаді вже працює інша особа.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідка ОСОБА_5 дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може гуртуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, працювала в ОСОБА_2 розведення і генетики тварин ім. В.М. Зубця Національної академії аграрних наук України на посаді сторожа інженерно-технічного відділу з 02.12.2013 року, згідно Наказу № 106-к від 02.12.2013 р. та була звільнена з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України 04.01.2017 року відповідно до наказу в.о. директора інституту ОСОБА_6 (а.с.12,47).

Як визнано сторонами, із вказаним наказом позивач була ознайомлена 04 січня 2017 року (а.с.47-зворот).

Підставою для звільнення позивача згідно з наказом є заява ОСОБА_1 від 4.01.2017 року (а.с.45.47).

Так, зі змісту заяви ОСОБА_1 встановлено, що вона подана на імя в.о. директора ОСОБА_7, датована 04.01.2017, в якій позивач просить звільнити її з займаної посади за власним бажанням з 4 січня 2017 року (а.с.45).

Сторонами визнано, що 01 січня 2017 року під час робочої зміни позивача відбулась конфліктна ситуація між позивачем та працівником адміністрації ОСОБА_2 ОСОБА_4, внаслідок чого позивачем була написана вищезазначена заява про звільнення за власним бажанням.

Судом враховано, що будь-яких належних і допустимих доказів того, що заява написана позивачем проти її волі, суду надано не було. Крім того, з пояснень позивача вбачається, що в.о. директора ОСОБА_7 з позивачем не спілкувався, будь-які дії, які б свідчили про те, що уповноважений власником орган примусив позивача подати заяву про розірвання договору не вчиняв.

Встановлено, що 04 січня 2017 року позивач добровільно, в свій неробочий день, зявилась до ОСОБА_2 та підтвердила своє бажання звільнитися за власним бажанням, зазначивши в заяві дату звільнення з 04 січня 2017 року.

Крім того, сторонами визнано, що 1 січня 2017 року під час чергування в приміщенні ОСОБА_2 розведення і генетики тварин ім..ОСОБА_3 Національної академії аграрних наук України, позивач залишила прохідну інституту та зайшла до приміщення приймальної директора інституту, як стверджує позивач, щоб полити квіти, що було виявлено іншим працівником адміністрації ОСОБА_2 ОСОБА_4, яким зроблені зауваження щодо поведінки позивача.

Дослідженням посадової інструкції сторожа (а.с.34) встановлено, що до посадових обовязків сторожа віднесено: чергування в прозахідній інститут, пропускання працівників, відвідувачів, автомобільного транспорту на територію інституту і назад після предявлення ними відповідних документів; спільно з представником адміністрації або змінним сторожем перевірка незайманості охоронного обєкту, замків та інших засувних пристроїв, телефонів, освітлення, наявності протипожежного інвентаря; після виявлення несправностей, за яких неможливо прийняти обєкт під охорону, доповідає про це вищому за посадою; у разі виявлення зламаних дверей, вікон, стін, замків, відсутності пломб і печаток, подання сигналу тривоги на обєкті, негайно повідомляє представника адміністрації і чергового відділення міліції і охороняє сліди злочину до прибуття представників міліції.

Зі змісту посадової інструкції сторожа вбачається що робочим місцем позивача була прохідна інституту, що визнано представником відповідача та позивачем не оспорюється.

Враховуючи, що позивачем в судовому засіданні був визнаний факт залишення прохідної інституту та перебування в приймальній директора з причин, які на думку суду є неповажними, суд прийшов до висновку, що подача позивачем заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до неї.

За змістом ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч.2 ст.38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

В звязку з цим, суд звертає увагу, що позивач, яка повідомила власника про своє бажання звільнитися з 04 січня 2017 року в день подачі заяви, не зазначила жодної з причин, передбаченої ч.1 ст.38 КЗпП України, яка б свідчила про неможливість продовжувати роботу.

Отже у відповідача був відсутній обовязок розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, однак норми права, які б забороняли власнику або уповноваженому ним органу розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, відсутні.

Відповідачем визнано, що звільнення позивача відбувалось не на угодою сторін, а за власним бажанням позивача.

Оскільки відповідач погодився на розірвання договору з позивачем в зазначений позивачем строк, він в силу вимог ч.2 ст.38 КЗпП України до закінчення строку попередження не був вправі звільняти позивача, якщо вона не вимагає розірвання договору.

Проте, як вбачається з показів допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_5, а також з досліджених судом заяви та пояснювальної записки ОСОБА_8, датованих 04.01.2017 та зареєстрованих відповідачем 10.01.2017 року (а.с.57,58-62) позивач в день подачі заяви про її звільнення за власним бажанням 04.01.2017 склала та не маючи можливість подати її відповідачу в звязку з тим, що звільнення відбулось у міжсвятковий період, що визнано відповідачем, заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням передала свідку- заступнику директора ОСОБА_2 ОСОБА_5.

Так обставина, що позивач була ознайомлена з наказом про її звільнення 04.01.2017 року не позбавляла її права в день подачі заяви про звільнення відкликати її.

Так відповідно до вимог ч.1 ст.241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

Відповідно до ч.5 цієї статті, коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Враховуючи, що 04.01.2017 року у позивача був неробочий день, то днем звільнення позивача мав бути перший робочий день це 05.01.2017 року, що вбачається з табелю обліку використання робочого часу та наказу «Про чергування у вихідні та святкові дні та у робочі дні у передсвятковий і міжсвятковий періоди» від 26 грудня 2016 року №88 (а.с.37,172).

Враховуючи, що позивачем в день подачі зави про звільнення за власним бажанням подано заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, а відповідач при звільненні позивача не дотримав вимог ст.241-1 КЗпП України, наказ про звільнення позивача за власним бажанням від 04.01.2017 року мав бути відповідачем скасований.

При цьому суд звертає увагу, що в наказі від 4 січня 2017 року №2-к, яким було прийнято на роботу на місце позивача іншого працівника, зазначено про те, що призначити ОСОБА_9 на посаду сторожа інженерно-технічного відділу з 5 січня 2017 року (а.с.56).

Відповідне формулювання про звільнення з 5 січня 2017 року мало б міститися і в наказі про звільнення позивача.

В протилежному випадку звільнення мало відбуватися за угодою сторін.

Про оскаржуваний наказ як визнано сторонами, позивачу стало відомо 04.01.2017 року, проте до суду з позовною заявою позивач звернулась 17.03.2017 року. Будь-яких належних і допустимих доказів, що визначений ст.233КЗпП України місячний термін нею порушений з поважних причин, суду надано не було. При цьому суд враховує, що за правовою допомого, згідно з долученою до матеріалів справи копію Наказу «Про надання безоплатної вторинної правової дороги ОСОБА_1О.» від 06 березня 2017 року №04-09/91 в.о. директора Броварського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, дата звернення ОСОБА_1 01 березня 2017 року (а.с.20).

Відсутність поважних причин з пропуску строку на звернення до суду також вбачається з пояснень позивача, яка стверджувала, що нікуди з приводу оскарження свого звільнення не зверталась, оскільки чекала, коли директор ОСОБА_2 вийде на роботу з відпустки та розгляне її звернення.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що в поновленні строку для звернення до суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 а також в задоволенні її позову з підстав пропуску строку звернення до суду слід відмовити повністю.

При цьому суд також враховує, що у звязку з порушенням строків остаточного розрахунку та строків видачі трудової книжки відповідачем розрахований та виплачений позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 1026,26 грн. (а.с.48-54), і в цій частині дії відповідачем позивачем не оспорюються.

Встановлено, що позивач звільнена від сплати судового збору, інші судові витрати по справі не значаться.

На підставі викладеного, керуючись ст.10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215,267 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В поновлення строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та в задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розведення та генетики тварин ім.. ОСОБА_3 Національної академії аграрних наук України про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Муранова-Лесів