Справа № 336/1718/17
Провадження № 2/336/1277/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., при секретарі Палубінській К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом в якому просить суд стягнути з відповідача по справі на свою користь грошовий борг в сумі 9 000, 00 грн. та відсотки в розмірі 9 720, 00 грн., а всього 18 720, 00 грн. відповідно до виданої їй відповідачем розписки від 25.03.2014 року, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 640, 00 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідач по справі є її рідним братом. Будинок, який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Теплова, 27 належить їй та її брату на праві приватної власності по ? частині кожному. Відповідач разом з їх матірю мешкають у зазначеному будинку, а вона мешкає у чоловіка за адресою: АДРЕСА_1.

Як зазначає позивач, 25.03.2014 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до неї з проханням надати в борг грошові кошти у сумі 9 000,00 грн. Зазначені кошти були необхідні йому терміново для погашення заборгованості по кредиту, отриманого у Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». Позивач також зберігала свої кошти у ПАТ КБ «ПриватБанк» на депозитному рахунку, у звязку з чим їй довелось зняти кошти з депозиту та позичити гроші брату.

Відповідач власноруч 25.03.2014 року написав боргову розписку, в якій зазначив, що взяв у борг у позивача грошові кошти у сумі 9 000, 00 грн. строком на 1 рік та зобов'язується щомісячно сплачувати позивачу проценти в сумі 3% від вказаної вище суми. Всю суму отриманих коштів відповідач зобов'язався повернути 25.03.2015 року. Однак, за твердженням позивача, на теперішній час відповідач так і не повернув отримані в борг кошти позивачу.

Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути їй борг, однак вирішити спір в добровільному порядку неможливо, оскільки відповідач ухиляється від взятих на себе зобовязань.

Приймаючи до уваги вищенаведене, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 9 000, 00 грн., а також відсотки у сумі 9 720, 00 грн., виходячи з такого розрахунку 9 000, 00 грн. : 100 х 3 = 270, 00 грн. (щомісячно):

270, 00 грн. х 12 міс. (з 25.03.2014 року по 25.03.2015 рік) = 3 240, 00 грн.;

270, 00 грн. х 12 міс. (з 25.03.2015 року по 25.03.2016 рік) = 3 240, 00 грн.;

270, 00 грн. х 12 міс. (з 25.03.2016 року по 25.03.2017 рік) = 3 240, 00 грн.;

У судове засідання 07.06.2017 року сторони не зявились, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином.

Сторони надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач у своїй заяві зазначила, що підтримує позов у повному обсязі та наполягає на його задоволенні. Відповідач у своїй заяві зазначив, що проти позовних вимог не заперечує.

У відповідності до частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Згідно зі статтею 1 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 25.03.2014 року відповідач ОСОБА_2 отримав у борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 9 000, 00 грн. строком на 1 рік під 3 % річних щомісячно, на підтвердження чого надав позивачу боргову розписку, написану власноруч (а.с.27). Відповідно до оригіналу боргової розписки, яка міститься в матеріалах справи відповідач зобовязався повернути всю суму боргу з відсотками 25.03.2015 року одним платежем. Гроші отримав в повному обсязі при підписанні розписки

Відповідач (позичальник) свої зобов'язання щодо повернення суми грошових коштів у розмірі 9 000,00 грн. не виконав, допустив порушення своїх зобов'язань по сплаті процентів за користування кредитом. Розрахунки, надані позивачем не оспорив, не подав доказів на їх спростування повне або часткове.

Відповідно до частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної гршової суми або речей.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що ппозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем доказів сплати коштів на користь позивача суду не надано, документів які б підтверджували наявність розбіжностей у сумі взаєморозрахунків, а також таких, які б спростовували здійснений позивачем розрахунок суми боргу, відповідачем суду також не надано, а тому, суд приходить до висновку, що факт наявності заборгованості в розмірі 9 000,00 грн. та 3% річних у сумі 9 720, 00 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем, в порядку статей 10 та 60 Цивільного процесуального кодексу України не спростований.

Розрахунок заборгованості, який міститься в матеріалах справи виконаний у відповідності до умов чинного законодавства, і оскільки він не оспорюються відповідачем, то приймається судом як достовірний.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

За приписами статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного суд вбачає всі підстави для задоволення позовної заяви ОСОБА_1.

Керуючись статтями 207, 526, 530, 612, 625, 629, 1046, 1047, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, статтями 10, 60, 88, 209, 212, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) заборгованість в сумі 9 000,00 грн. та відсотки в розмірі 9 720,00 грн., а всього 18 720,00 грн. за договором позики від 25.03.2014 року, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 640, 00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Я.Р.Марко