Категорія: 53 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А. ,

суддів - Стрільчука В.А., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Галицька І.П.,

з участю позивача ОСОБА_2,

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Луцьке підприємство електротранспорту" про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в зв'язку з незаконним звільненням за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Комунального підприємства ( далі- КП) «Луцьке підприємство електротранспорту» про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в звязку з незаконним звільненням.

Покликався на те, що 24 липня 2014 року він був прийнятий на роботу на посаду водія тролейбуса до КП «Луцьке підприємство електротранспорту». Протягом виконання покладених на нього трудових обовязків був активним членом первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників «Луцького підприємства електротранспорту». 08 вересня 2016 року відповідно до наказу №151-к, його було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП, а саме: за прогул без поважних причин. Зазначає, що його звільнення відбулося без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він є. Вважає своє звільнення незаконним та таким, що повязане з його діяльністю на посаді заступника голови профспілки. При цьому вказує, що в робочий день, який йому зараховано як прогул, 29 серпня 2016 року, він знаходився на робочому місці, адже в цей день відбувався щомісячний інструктаж водіїв, де він був присутній. Напередодні, під час керування тролейбусом, він знепритомнів на кілька секунд, зателефонував диспетчеру та попросив знайти йому заміну на ранок наступного робочого дня, оскільки погано себе почував. Після огляду в медичній установі, о 9 год. 30 хв. 29 серпня 2016 року він вже писав пояснення щодо його відсутності на роботі, а о 11 год. 00 хв. розпочався інструктаж водіїв, пробув на роботі до кінця робочого дня та міг продовжувати виконання трудових обовязків, незважаючи на діагностовану в нього перевтому. Крім того, стверджує, що його звільнення відбулося через особисту неприязнь директора підприємства та є помстою за його активну діяльність в профспілці з метою поліпшення умов праці та підвищення заробітної плати працівників. У звязку з вчиненням незаконних дій відповідачем щодо його звільнення, чиненням на нього тиску зі сторони адміністрації підприємства, які призвели до його моральних страждань та погіршення стану здоровя, перебування у постійному стані стресу, він втратив нормальні життєві звязки із представниками християнської громади, втратив можливість заробітку та вчасного погашення кредитних зобовязань. А тому, вважає, що такими діями відповідачем йому завдано моральної шкоди, яку оцінює в 100 000 грн.

З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив скасувати наказ №151-к від 08 вересня 2016 року КП «Луцьке підприємство електротранспорту», зобовязати КП «Луцьке підприємство електротранспорту» поновити його на посаді водія тролейбуса, стягнути з КП «Луцьке підприємство електротранспорту» в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 23 545,14 грн., стягнути з КП «Луцьке підприємство електротранспорту» в його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. та понесені витрати на правову допомогу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 квітня 2017 року в задоволені позову ОСОБА_2 в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження поважності причин відсутності на роботі 29 серпня 2016 року і при його звільненні роботодавцем не були порушені вимоги трудового законодавства.

Такі висновки суду зроблені з порушенням норм матеріального права та при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи.

З матеріалів справи вбачається, що 24 липня 2014 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу у КП «Луцьке підприємство електротранспорту» на посаду водія тролейбуса.

Згідно з наказом КП «Луцьке підприємство електротранспорту» по особовому складу №151-к від 08 вересня 2016 року водія тролейбуса ОСОБА_2 з 08 вересня 2016 року звільнено на підставі п.4 ст. 40 КЗпП, за прогул без поважних причин (а.с.6).

За змістом пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що листом від 22 квітня 2016 року (а.с. 14) адресованому директору КП «Луцьке підприємство електротранспорту», первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників «Луцьке Підприємство Електротранспорту» повідомила відповідача про створення даної профспілкової організації та про членство ОСОБА_2 у ній.

В судовому засіданні встановлено, що Первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників України Комунального підприємства «Луцьке Підприємство Електротранспорту» діє на підставі Статуту, затвердженого установчими зборами засновників Протоколом № 1 від 11.02.2016 року та зареєстрованого Луцьким міським управлінням юстиції Волинської області Реєстраційний №84 від 19 квітня 2016.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача вказувала, що підприємству достовірно було відомо про наявність профспілкової організації та членство у ній позивача. При цьому представник ОСОБА_1 пояснила, що при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_2 з роботи роботодавець не звертався до профспілкового органу щодо надання згоди на таке звільнення, вважаючи , що створена профспілкова організація є малочисельною та вважаючи , що така фактично не працює.

Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є членом виборного органу первинної профспілкової організації, а саме скарбником даної організації (протокол № 1 від 11.02.2016 року), то для його звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України відповідач повинен був отримати згоду виборного органу первинної профспілкової організації та вищестоящого виборного органу цієї профспілки.

Відповідно до правової позиції висловленій Верховним Судом України в постанові від 23 квітня 2014 року (справа N 6-30цс14) звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки) без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки (об'єднання профспілок) є порушенням вимог статей 43, 252 Кодексу законів про працю України, статті 41 Закону України від 15 вересня 1999 року N 1045-XIV "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та є підставою для визнання звільнення незаконним.

Таким чином звільнення ОСОБА_2 без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації є незаконним, а тому вимоги позивача про скасування наказу №151-к від 08.09.2016 року та поновлення на посаді водія тролейбуса КП «Луцьке підприємство електротранспорту» підлягають до задоволення.

Суд першої інстанції встановивши, що звільнення ОСОБА_2, який займав виборну посаду у первинній профспілковій організації, проведено без отримання згоди на це профспілкової організації мав би вирішити питання про поновлення його на посаді та констатувати про незаконність такого звільнення.

Дії суду першої інстанції в частині отримання згоди (або ж її відмови) профспілкової організації на звільнення ОСОБА_2 з посади водія КП «Луцьке підприємство електротранспорту» фактично були зайвими.

Однак, зважаючи на рішення Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Комунального підприємства «Луцьке Підприємство Електротранспорту», викладене в протоколі № 1 від 13.02.2017 року (а.с. 94-96) та рішення Вільної профспілки залізничників України, що викладено в протоколі № 2 від 14.02.2017 року ( а.с.97-99), якими дані профспілкові організації відмовили у надані згоди на звільнення ОСОБА_2 з посади, суд першої інстанції мав би вирішити питання про поновлення позивача на посаді водія тролейбуса, виходячи з наступного .

У відповідності до ст. 38 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілкова організація дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, самостійно, на власний розсуд і не зобов'язана надавати згоди на розірвання трудового договору навіть при обґрунтованому поданні про звільнення.

Єдиною законодавчо встановленою вимогою до рішення профкому є наявність його обґрунтування про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником за ініціативи роботодавця. Виходячи із наведених норм та враховуючи, що необґрунтованість рішення профспілкового органу породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення цього права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Оскільки зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Із долучених до справи документів убачається, що профспілкою прийнято рішення про відмову у дачі згоди на звільнення ОСОБА_2, при цьому у ній наведені обґрунтування такої відмови. Вказане обґрунтування стосується як недотримання відповідачем процедури звільнення, так і того, що адміністрація не провела консультації із незалежною профспілкою, не звернулася з відповідним поданням до незалежної профспілки для отримання попередньої згоди на звільнення. Також профспілковими організаціями зазначено, що при звільненні ОСОБА_2 не було враховано всіх обставин не виходу працівника на роботу, стан здоровя працівника та його можливість виконувати свої посадові обовязки в день, коли було зафіксовано прогул.

Увійшовши в обговорення правомірності обґрунтування рішення виборного профспілкового органу, суд першої інстанції вийшов за межі своєї компетенції та ухвалив незаконне рішення, у зв'язку із чим неправильне застосування норм матеріального права призвело до неправильного вирішення спору.

За таких обставин ненадання профспілковими організаціями згоди на звільнення позивача з роботи, яка належним чином вмотивована є підставою для поновлення працівника на роботі.( п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року ).

Також слід зауважити, що роботодавцем при встановлені факту невиходу 29 серпня 2016 року ОСОБА_2 на роботу не було зясовано усіх обставин. Зокрема, не перевірено пояснення позивача, щодо повідомлення ним напередодні 28 серпня 2016 року диспетчера КП «Луцьке підприємство електротранспорту» про незадовільний стан здоровя та неможливість приступити до виконання безпосередніх обовязків керування тролейбусом о 5.49 год. 29.08.2016 року. Так роботодавцем не відібрано пояснення у диспетчера ОСОБА_5, а відтак не спростовано пояснення ОСОБА_6 про її повідомлення.

Також відповідачем не спростовано пояснення ОСОБА_7 про його присутність 29.08.2016 року о 11 год. на щомісячному інструктажі водіїв, який проводиться безпосереднім керівником позивача ОСОБА_8.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 141 КЗпП встановлено, що обовязок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що роботодавцем не було встановлено тих обставин, які давали йому можливість звільнити працівника без згоди профспілкового органу за прогул.

Статтею 43Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення..

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі")

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

На думку суду задоволення позову щодо поновлення ОСОБА_2 на посаді в даному випадку в розумінні ст. 13 Конвенції достатнім та ефективним засобом юридичного захисту порушених прав позивача , що гарантовані йому Конституцією .

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_2 відбулося 8 вересня 2016 року середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, що передували звільненню тобто за липень, серпень 2016 року.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Відповідно до довідки про доходи ( а.с. 57) за липень 2016 року ОСОБА_2 нараховано - 4344,12 грн., за серпень 2016 року 3692,95 грн.

В матеріалах справи є лише табель обліку робочого часу за серпень 2016 року в якому зафіксовано відпрацювання ОСОБА_2 у даному місяці 24 робочих днів.

Відповідачем не надано доказів про відпрацювання позивачем кількості робочих днів в інші місяці, хоча таке право і обовязок судом було розяснено.

Таким чином суд апеляційної інстанції при визначенні середньоденного заробітку позивача бере за основу заробітну плату та відпрацьовані дні за серпень 2016 року . Відтак середньоденний заробіток ОСОБА_2 складає 153.87 грн. ( 3692,95:24=153.87).

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Судом встановлено, що вимушений прогул позивача з моменту його незаконного звільнення ( 8 вересня 2016 року) по день поновлення на посаді ( день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі) становить 183 робочих днів.

Таким чином з відповідача в користь позивача слід стягнути 28158 грн. 21 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без утримання податків й інших обовязкових платежів (153, 87 грн. середньоденний заробіток х 183 дні вимушеного прогулу).

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

Абзац 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-23цс12 від 25 квітня 2012 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Колегія суддів приходить до висновку, що незаконним звільненням позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки таке звільнення вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя, ОСОБА_2 був позбавлений офіційного заробітку за відсутності якого такий зобовязаний був брати кошти в кредит для утримання членів своєї родини.

Враховуючи характер і обсяг моральних страждань позивача, а також вимоги розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що в користь позивача слід стягнути 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а тому у цій частині вимоги підлягають до задоволення частково.

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі.

До складу витрат, повязаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному звязку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним.

Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

З матеріалів справи вбачається між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про надання юридичних послуг № 07-10/16 за умовами якого ОСОБА_3 прийняв на себе зобовязання надати правові послуги , а позивач оплатити такі. За змістом п. 4.1 договору вартість наданих послуг становить 5000 гривень( а.с. 74).

В акті приймання передачі наданої правової допомоги від 01.03.2017 року детально описана найменування та перелік послуг , що були надані позивачу , затрачений час та вартість (а.с. 119).

Відповідно до квитанції ( а.с 115) ОСОБА_2 сплачено ОСОБА_3 4400 грн. витрат на правову допомогу.

З врахуванням викладеного з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені та документально підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 4400 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи, що задоволено вимогу позивача немайнового характеру поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди, а також вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за подання позову та апеляційної скарги позивач відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору, то з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 4032 гривень за розгляд справи судом першої( 1920 грн) та апеляційної ( 2112 грн.) інстанції.

У звязку з наведеними порушеннями норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного її вирішення, оскаржуване рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» № 151-к від 08.09.2016 року «По особовому складу» щодо звільнення водія тролейбуса СП Черчика ОСОБА_9 за прогул без поважних причин.

Поновити ОСОБА_2 на посаді водія тролейбуса СП Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» з 08 вересня 2016 року.

Стягнути з Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» в користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28158,21 гривень.

Стягнути з Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» в користь ОСОБА_2 3000 гривень моральної шкоди.

Стягнути з Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» в користь ОСОБА_2 4400 гривень понесених судових витрат.

Стягнути з Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» в дохід держави судовий збір в розмірі 4032 гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: