АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», поданою через представника Когута Андрія Юрійовича, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу,

в с т а н о в и л а :

у грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ «Хрещатик», в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з останнього на свою користь належні йому грошові кошти у розмірі 16 792, 24 доларів США та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1083, 44 доларів США.

В обґрунтування позову зазначав, що 13.09.2010 між ним та відповідачем було укладено договір банківського вкладу «Гаманець» № 1034/2010-18, за умовами якого він передав банку грошові кошти в розмірі 30 628 доларів США під 2 % річних. 01.12.2014 він звернувся до відповідача із заявою про повернення належної йому суми банківського вкладу та нарахованих відсотків. Проте, працівником банку було повідомлено, що відбулося незаконне привласнення його коштів колишніми працівниками Київського регіонального відділення ПАТ «КБ «Хрещатик» та по даному факту триває досудове розслідування.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02.02.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «КБ «Хрещатик» на користь ОСОБА_2 16 792, 24 доларів США. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання стягнення судових витрат.

Справа № 757/36472/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/6361/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Фаркош Ю.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПАТ «КБ «Хрещатик» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що в банку запроваджено тимчасову адміністрацію та не застосував до спірних правовідносин Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та правові висновки Верховного Суду України, які викладені у постановах від 25.03.2015 року № 910/9232/14 та від 20.01.2016 року № 6-2001 цс 15. Для виконання зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами банку при виведенні неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків передбачений спеціальний порядок з дотриманням черговості. Крім того, суд не врахував, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки, інших фінансових санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Причини неявки відповідача визнані колегією суддів неповажними.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.09.2010 між ПАТ КБ «Хрещатик» та ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу «Гаманець» № 1034/2010-18, за умовами якого останній передав банку грошові кошти в розмірі 30 628 доларів США, зі строком повернення вказаних коштів з нарахованими процентами у розмірі 2 % річних.

Відповідно до п. 2.1.1 вказаного договору банк зобов'язався прийняти грошові кошти вкладника на термін та на умовах даного договору та нести повну відповідальність за їх збереження.

Відповідно до п.2.1.3 договору банк зобов'язався повернути вклад або його частину за письмовою вимогою вкладника у порядку, встановленому п. 3.3. та 3.4. договору.

Згідно п. 3.3. договору повернення частини вкладу здійснюється готівкою через касу банку згідно із письмовою заявою вкладника.

01.12.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення суми банківського вкладу та нарахованих процентів за договором, проте йому повідомили про відсутність вкладу на рахунку.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово - почеркознавчої експертизи від 09.12.2016 року підписи від імені ОСОБА_2 в рядках «підпис вкладника» в заяві від імені ОСОБА_2 про дострокове вилучення вкладу у розмірі 10 000 доларів США від 20.05.2011 року, заяві про дострокове повернення вкладу в сумі 124,97 доларів США від 27.06.2012 року; у графах «підпис отримувача» в заявах від 27.06.2012 року у сумі 124,97 доларів США, № 1 від 04.07.2011 року у сумі 22 500 доларів США, № 10 від 20.05.2011 року у сумі 10 000 доларів США виконані не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2

Відповідно до розрахунку, складеного самим позивачем залишок банківського вкладу за договором банківського вкладу «Гаманець» № 1034/2010-18 від 13.09.2010 року складає 15 631, 84 доларів США, сума нарахованих процентів за вказаним договором складає 1 160,40 доларів США, а разом 16 792, 24 доларів США.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банк не виконав свої зобов'язання у строк встановлений договором. При цьому суд виходив з того, що запровадження у банку тимчасової адміністрації і ліквідації банку не позбавляє особу можливості реалізації права на судовий захист, а ухвалення рішення не зобов`язує Фонд гарантування вкладів виплачувати кошти у порядку, не передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за вкладами фізичних осіб, а його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банку.

Відповідно до ч. 8 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, законодавчі та інші нормативно-правові акти прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що після початку процедури ліквідації банку до спірних правовідносин підлягають застосуванню не загальні, а спеціальні норми, а саме положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «По систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюються задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами. Пунктом 1 частини 6 ст. 36 цього ж Закону передбачено, що обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюються на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Статтею 27 цього ж Закону встановлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, а статтею 52 Закону визначено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплату витрат та здійснення платежів.

Виходячи із вимог вищезазначених норм колегія суддів дійшла висновку, що на спірні правовідносини поширюється обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду України від 20.01.2016 року № 6-2001 цс 15 та № 6-3133 цс 15.

Посилання суду першої інстанції на те, що введення тимчасової адміністрації не позбавляє особу на судовий захист, а наявність рішення суду про стягнення коштів на користь вкладника не зобов'язує Фонд виконувати рішення поза черговістю проведення виплат по вкладам колегія суддів вважає необґрунтованим.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач має право на отримання вкладу та процентів за користування вкладом, оскільки його кошти банк повернув іншим особам, відносно яких триває кримінальне провадження.

Тобто свої зобов`язання перед позивачем банк не виконав, а тому ОСОБА_2 має право на отримання від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб гарантованої суми вкладу у розмірі 200 000 грн. та має право на включення його в реєстр кредиторів банку та на отримання залишку вкладу у порядку черговості.

Позивач вказує на те, що йому відмовили як у виплаті гарантованої суми вкладу, так і у включенні у реєстр кредиторів банку.

Разом з тим, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про виплату гарантованої суми вкладу та про включення його в реєстр кредиторів банку не заявляв та ці вимоги не були предметом розгляду у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді