Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними довіреності, договорів купівлі-продажу квартири, скасування рішень про державну реєстрацію права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 08 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що її батько ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, видав довіреність на ім'я ОСОБА_5, якою уповноважив останню управляти та розпоряджатися усім його майном. На підставі вказаної довіреності ОСОБА_5 17 квітня 2015 року продала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1. Разом з тим, 21 квітня 2015 року ОСОБА_6 відчужила вказану квартиру ОСОБА_5 Позивач вказує, що ОСОБА_8 на момент видачі довіреності перебував на лікуванні у зв'язку з тяжкою хворобою, у зв'язку з чим мав дефекти волі: невідповідність волі та волевиявлення, а тому помилявся щодо правової природи такого правочину, його змісту, предмету, ціни та наслідків. Разом з тим, ОСОБА_4 вважає, що вона у порядку спадкування має право на Ѕ частину спірної квартири.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати недійсною довіреність, видану приватним нотаріусом Вариводою В.В. 03 травня 2015 року ОСОБА_5 на представництво інтересів ОСОБА_8; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 17 квітня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Вариводою В.В.; скасувати рішення про державну реєстрацію речового права на вказану квартиру від 17 квітня 2015 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 21 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Вариводою В.В.; скасувати рішення про державну реєстрацію речового права на зазначену квартиру від 21 квітня 2015 року; визнати за ОСОБА_4 у порядку спадкування право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 08 вересня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є рідними сестрами по батькові ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

З березня по квітень 2015 року ОСОБА_8 звертався до приватного підприємства лікувально-діагностичного центру «Арніка» за медичною допомогою до лікаря гастроентеролога, на момент огляду в зазначений час будь-якого тяжкого захворювання у ОСОБА_5 виявлено не було.

ОСОБА_8 перебував на стаціонарному лікуванні в гастроентерологічному відділенні Першої Кременчуцької міської лікарні відповідно з 19 березня 2015 року до 09 квітня 2015 року та з 10 квітня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час перебування на стаціонарному лікуванні у вказаному відділенні Першої Кременчуцької міської лікарні ОСОБА_8 надав ОСОБА_5 повноваження управляти і розпоряджатися усім його майном, рухомим та нерухомим, з чого б воно не складалося і де б не знаходилося, на підставі довіреності, посвідченої 03 квітня 2015 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Вариводою В.В.

ВариводаВ.В. пояснила в судовому засіданні, що спірну довіреність посвідчувала та оформлювала 03 квітня 2015 року, для чого приїжджала до вказаного вище відділення лікарні, де знаходився ОСОБА_8, дієздатність якого була перевірена і сумнівів щодо дієздатності останнього у неї не виникло.

17 квітня 2015 року ОСОБА_5, діючи на підставі нотаріально-посвідченої довіреності від 03 квітня 2015 року, уклала від імені ОСОБА_8 з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Вариводою В.В. та зареєстровано у реєстрі за № 1024, відповідно до умов якого ОСОБА_8 передав у власність ОСОБА_6 вказану вище квартиру. Державна реєстрація права власності була здійснена цим же приватним нотаріусом 17 квітня 2015 року.

ОСОБА_6 21 квітня 2015 року уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Вариводою В.В. та зареєстровано у реєстрі за № 1049, відповідно до умов якого ОСОБА_6 продала ОСОБА_5 спірну квартиру. Державна реєстрація права власності була здійснена приватним нотаріусом Вариводою В.В. 21 квітня 2015 року.

Згідно висновку судово-медичного експерта Кременчуцького міжрайонного відділення Полтавського обласного бюро судово-медичної експертизи Департаменту охорони здоров'я Полтавської облдержадміністрації Харченка А.А. від 25 квітня 2015 року смерть ОСОБА_8 настала в результаті захворювання, а саме: злоякісного новоутворення шлунка (недиференційований аденогенний скірозний рак), яке ускладнилося інтоксикацією, що і стало безпосередньою причиною смерті.

За змістом повідомлень Кременчуцького обласного психоневрологічного диспансеру та Кременчуцького обласного наркологічного диспансеру ОСОБА_8 на диспансерному обліку у цих медичних закладах не перебував.

Відповідно до висновків документальної посмертної комплексної комісійної судової медичної психолого-психіатричної експертизи, проведеної Полтавським обласним бюро судово-медичної експертизи Департаменту охорони здоров'я Полтавської облдержадміністрації та Полтавською обласною клінічною психіатричною лікарнею ім. Мальцева з 29 березня 2016 року по 21 квітня 2016 року, ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на 03 квітня 2015 року виявляв ознаки вираженого астенічного синдрому внаслідок соматичної патології. Даний психічний розлад істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при видачі довіреності на право розпоряджання його майном, але не позбавляв його такої здатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що станом на 03 квітня 2015 року ОСОБА_8 не був визнаний у судовому порядку недієздатним або обмежено дієздатним під час надання повноважень ОСОБА_5 та оформленні спірної довіреності, мав можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, незважаючи на наявність тяжкої хвороби.

Судом першої інстанції, повно і всебічно з'ясовано обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, надані сторонами докази, які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість встановлених місцевим судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 08 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С.Висоцька

О.В.Умнова