У х в а л а

іменем україни

07 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Євтушенко О.І., Мазур Л.М.,

Мостової Г.І., Попович О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 77.1/АК-01649.08.2 від 12 вересня 2008 року в розмірі 4 918 416 грн 75 коп.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 12 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 77.1/АК-01649.08.2, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 21 231,00 доларів США зі сплатою 7,70% річних строком до 12 вересня 2015 року, а додатковим договором № 1 від 02 березня 2009 року сторони погодили графік погашення заборгованості.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором, між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 77.1/АК-01649.08.2-3/П.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов'язань, у зв'язку із чим станом на 14 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 4 918 416 грн 75 коп., банк просив задовольнити позов.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Родовід Банк»задоволено частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4. на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором №77.1/АК-01649.08.2 від 12 вересня 2008 року у розмірі 269 459 грн 61 коп., з яких: пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентів по кредиту- 243 910 грн 58 коп., 3% річних від суми простроченого кредиту та процентів по кредиту - 25 128грн 27 коп., 3% річних за прострочення плати за обслуговування кредиту- 420 грн 76 коп.

В задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат відмовлено.

Додатковим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що станом на час подання цього позову у відповідачів відсутня заборгованість перед банком за тілом кредиту, процентами за кредитом та за платою за обслуговування кредиту, у зв'язку із чим дійшов висновку щодо застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України і звільнення відповідачів від сплати пені, а також відсутності підстав для стягнення 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України, оскільки відповідальність за порушення грошового зобов'язання передбачена умовами кредитного договору.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, виходив з того, що позичальник порушувала умови договору щодо розміру обов'язкового щомісячного платежу та порядок погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом, а тому, незважаючи на погашення кредитної заборгованості, дійшов висновку про стягнення з відповідачів у солідарному порядку пені у розмірі 243 910 грн 58 коп. відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України та 3 % річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 77.1/АК-01649.08.2, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 21 231,00 доларів США зі сплатою 7,70% річних строком до 12 вересня 2015 року, а додатковим договором № 1 від 02 березня 2009 року сторони погодили порядок погашення заборгованості за кредитом (а. с. 49-53, 54-55).

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань позичальником, між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 77.1/АК-01649.08.2-3/П, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалася солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору, що укладені між банком та позичальником (а. с. 69).

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, 28 травня 2015 року відповідачем повністю погашено заборгованість перед банком за тілом кредиту, процентами та платою за обслуговування кредиту (а. с. 57 -64).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на те, що у зв'язку із неналежним виконання відповідачами своїх зобов'язань станом на 14 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 4 918 416 грн 75 коп., з якої: пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 4 633 519 грн 12 коп.; пеня за несвоєчасне погашення процентів за кредитом - 258 460 грн 10 коп.; 3% річних від суми простроченого кредиту - 23 792 грн 16 коп.; 3% річних від суми прострочених процентів за кредитом - 1 336 грн 11 коп.; 3% річних за прострочення плати за обслуговування кредиту - 420 грн 76 коп.; інфляційні втрати за прострочення плати за обслуговування кредиту - 888 грн 50 коп.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує суму збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За положеннями указаної норми суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема занадто високий її розмір порівняно зі збитками споживача, ступінь виконання зобов'язання, майновий стан сторін, їх майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність із розміром основного зобов'язання.

Положеннями ст. 616 ЦК України передбачено право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника.

При цьому питання про зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, наведені вище обставини - розмір заборгованості та штрафних санкцій, їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України або не застосувати, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України є обов'язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, зменшуючи розмір пені саме до 243 910 грн 58 коп., що, на його думку, відповідало сумі несвоєчасно сплаченої заборгованості, не навів у рішенні мотивів, з яких він виходив, суму зазначеної заборгованості, період її виникнення та дату, на яку судом визначався її еквівалент з огляду на отримання кредиту у доларах США.

Також апеляційний суд не врахував роз'яснення, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», в якому зазначено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Проте у рішенні суду апеляційної інстанції не наведено будь-якого розрахунку як суми заборгованості, так і періоду її виникнення, з якого він виходив при частковому задоволенні позову, зменшенні розміру пені та стягненні 3 % річних.

Відсутність у рішенні суду першої інстанції відповідних розрахунків позбавляє суд касаційної інстанції можливості перевірити їх правильність.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та проведення відповідних розрахунків, повністю не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: О.І. Євтушенко

Л.М. Мазур

Г.І. Мостова

О.В. Попович