Єдиний унікальний номер 227/93/17 Номер провадження 22-ц/775/551/2017
Головуючий 1 інстанції Кошля А.О..
Категорія 48 Доповідач Кішкіна І.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Біляєвої О.М., Новікової Г.В.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Бахмуті Донецької області справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в :

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна задоволено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю відмовлено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою Донецька обл., м. Добропілля, вул. Саратовська, б. 43, кв. 46. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою Донецька обл., м. Добропілля, вул. Саратовська, б. 43, кв. 46.

З вказаним рішенням не погодилася відповідачка ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги повністю, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що з червня 2012 року вона з ОСОБА_2 припинили шлюбні відносини, за її позовом 27 листопада 2012 року за рішенням суду шлюб було розірвано, 06 листопада 2012 року вона за власні кошти, які позичила у дочки, придбала спірну квартиру. Свідок ОСОБА_3 підтвердила факт позичання відповідачці грошей. До показів свідка ОСОБА_4 слід відноситися критично, оскільки, стверджуючи, що кошти за квартиру сплачував ОСОБА_2, в той же час він пояснив, що при укладанні договору купівлі-продажу відповідачка не була присутньою, але вона підписувала вказаний договір. Вважає, факт придбання нею спірної квартири підтверджується оформленням квартири на її імя, квартиру було придбано в ході судового процесу про розірвання шлюбу, з позивачем в спірній квартирі вони однією сімєю не мешкали. Також, ОСОБА_2 у судовому засіданні підтвердив, що спірну квартиру було придбано у приватну власність ОСОБА_1 Крім того, визнавши той факт, що квартиру придбано у її приватну власність в момент купівлі, ОСОБА_2 з того часу сам порушив свої права, а отже з того ж часу обчислюється позовна давність у три роки, яку позивач порушив.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційної інстанції не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, згідно якої просить справу розглянути за її відсутністю, доводи апеляційної скарги підтримує.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник позивача ОСОБА_5, який діє на підставі договору, в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 січня 1991 року по 22 січня 2013 року (а.с.7).

06 листопада 2012 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу ОСОБА_6 За умовами вказаного договору ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купила у спільну сумісну власність подружжя квартиру номер 46, яка знаходиться в будинку номер 43, по вул. Саратовська, в м. Добропілля Донецької області. Продаж здійснено за 80000 грн. В пункті 12 договору зазначено, що цей договір укладається за згодою іншого з подружжя, продавця ОСОБА_7 та покупця ОСОБА_2. Договір купівлі-продажу зареєстровано в реєстрі за № 2968 (а.с.30).

Згідно витягу Добропільського бюро технічної інвентаризації про державну реєстрацію прав № 36246501 квартира за адресою м.Добропілля, вул.Саратівська, б. 43, кв. 46, яка складається з двох жилих кімнат і допоміжних приміщень, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 листопада 2012 року (а.с.50).

З довідок ВСП «Шахтоуправління «Добропільське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» №94 від 25 січня 2017 року та № 696 від 27 січня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 з 16 травня 2007 року по теперішній час працює гірником підземним ділянки ШТ-4, за період з січня по грудень 2016 року йому виплачено заробітну плату в сумі 50192,68 грн. (а.с.31,32).

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов ОСОБА_2, виходив з того, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2, частки сторін в цьому майні є рівними, тому визнав за кожним із сторін право власності на 1/2 частину спірної квартири. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, зазначив, що відповідачкою не доведено, що придбана квартира є її особистою приватною власністю

Вказаний висновок суду першої інстанції є правильним.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 січня 1991 року по 22 січня 2013 року, коли набрало законної сили рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2012 року про розірвання шлюбу.

06 листопада 2012 року укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, право власності на вказане жиле приміщення зареєстровано за відповідачкою 14 листопада 2012 року.

Отже, судом встановлено, що спірна квартира була придбана під час шлюбу сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми права встановлюють існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі (презумпція права спільної сумісної власності), незалежно від того, хто є набувачем за договором, та на чиє імя було зареєстровано право власності на таку річ.

У той же час, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є наступне майно, незважаючи на те, що воно набуте під час шлюбу: майно, набуте нею, ним до шлюбу, з будь-яких правових підстав; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки.

Системний аналіз приведених норм закону дає підстави зробити висновок про те, що відповідачка ОСОБА_1, яка заперечує право спільної сумісної власності на квартиру, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне, зокрема, що майно було придбано нею до шлюбу, або було придбано у шлюбі, але за її особисті кошти.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовою підставою придбання спірної квартири став договір купівлі-продажу від 06 листопада 2012 року. Купівля квартири була здійснена за письмовою згодою чоловіка покупця - позивача ОСОБА_2

При укладенні договору нотаріусом розяснено сторонам статті 67-74 СК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 65 СК України передбачає право подружжя на розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

На обґрунтування своїх доводів про те, що спірна квартира придбана на особисті кошти і не є спільним сумісним майном подружжя відповідачка ОСОБА_1 посилалась на пояснення свідка ОСОБА_3, яка є рідною дочкою відповідачки та яка дала свідчення, що спірну квартиру було придбано для її матері на кошти, які їй позичила вона з чоловіком, розписки щодо позики грошей не складали. На час придбання квартири матір з позивачем проживали разом.

Проте, свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні першої інстанції дав свідчення, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири кошти за квартиру йому особисто віддавав ОСОБА_2 двічі по 40000 грн.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції в межах своїх повноважень, що йому надані статтею 212 ЦПК України, всім доказам по справі дав правильну правову оцінку і зробив правильний висновок про те, що відповідачкою ОСОБА_1 не доведено, що придбана квартира є її особистою приватною власністю.

Що стосується пояснень свідка ОСОБА_3, то вони не є належним і допустимим доказом, що підтверджує факт позичання грошових коштів ОСОБА_1 на придбання спірної квартири.

Не надано доказів і того, що грошові кошти, що витрачені на придбання спірної квартири, належали відповідачці на праві особистої приватної власності.

Крім того, суд проаналізував надані сторонами докази щодо майнового стану сторін і зробив переконливий висновок про те, що позивач працював у вугільній промисловості, отримував заробітну плату та мав фінансову можливість придбати спірну квартиру.

Згідно із розясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, той факт, що спірна квартира зареєстрована на імя відповідачки, не свідчить про її право особистої власності на дану квартиру.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст.ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд першої інстанції правильно зазначив, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Крім того, суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що спільне життя з позивачем вони припинили з червня 2012 року, про що вона зазначала в справі про розірвання шлюбу, оскільки апеляційним судом витребувано з Добропільського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу №2/0514/2004/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та оглянуто в судовому засіданні. З вказаної справи вбачається, що в позовній заяви (а.с.2) ОСОБА_1 зазначила, що спільне життя з ОСОБА_2 не склалось та вказує причини, просить шлюб розірвати; ОСОБА_2А в заяві (а.с.13) просить справу розглянути за його відсутності, позов визнає; в судовому засіданні (а.с.18) ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями, відсутній вдома, на теперішній час пішов до іншої жінки.

Тобто, з вказаної справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 жодного разу не зазначила з якого часу, в тому числі з червня 2012 року, припинено ведення спільного господарства з ОСОБА_2, за тому вказані доводи апеляційної скарги не підтверджуються матеріалами справи, на які посилалась відповідачка.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, підлягає розподілу.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Шлюбний договір або договір про користування спірною квартирою між сторонами не укладався.

Тому суд дійшов правильного висновку, що позивач має право на 1/2 ідеальну частку спірної квартири незалежно від того, на кого з подружжя було оформлено правовстановлюючий документ.

Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задоволенні позову ОСОБА_1 судом не встановлено.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини, що склалися між сторонами і їм надана належна оцінка, в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи і висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді цієї справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених у справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Кішкіна

Судді О.М.Біляєва

ОСОБА_8