Ухвала

іменем україни

29 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Старолисецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно з рішенням Старолисецької сільської ради від 18 жовтня 2006 року йому було передано у власність земельну ділянку площею 0,1480 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. На підставі цього рішення було виготовлено проектно-технічну документацію та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 для погодження в земельному відділі. Однак державний акт було втрачено, а неодноразові його звернення до відповідних органів про видачу дублікату державного акта результатів не надали, було надано відповідь, що ні бланку, ні дублікату державного акта не існує. Вказав, що із початком виготовлення технічної документації та отримання бланку державного акта він розпочав реалізовувати своє право на приватизацію земельної ділянки. Оскільки відповідач 04 травня 2012 року прийняв рішення про виділення частини спірної земельної ділянки площею 0,07 га ОСОБА_5 для приватизації, чим порушуються майнові права позивача на дану земельну ділянку, то відповідно оспорюється відповідачем його право власності на усю земельну ділянку, яке він просить захистити у суді.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2016 року, у задоволенні указаного позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження факту порушення своїх прав відповідачем.

Обґрунтовуючи свої висновки, суд правильно керувався наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок встановлено ст. 118 ЗК України.

Згідно з п. «е» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Відповідно до ч. 2 ст.120 ЗК України до набувача житлового будинку, будівлі або споруди переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені.

На підставі наявних у справі доказів суд установив, що 18 жовтня 2006 року на 3 сесії 5 демократичного скликання Старолисецької сільської ради було прийнято рішення про затвердження матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації земельних ділянок ОСОБА_4 загальною площею 0,1479 га та передачу у власність цих земельних ділянок.

Також 18 жовтня 2006 року на 4 сесії 5 демократичного скликання Старолисецької сільської ради було прийнято рішення про приватизацію земельних ділянок, згідно з яким сільська рада вирішила надати ОСОБА_4 дозвіл на приватизацію земельної ділянки площею 0,12 га та передати у власність дану земельну ділянку.

Проте вищевказані рішення Старолисецької сільської ради скасовані рішенням Старолисецької сільської ради від 04 травня 2012 року за поданням головного управління Держкомзему в Івано-Франківській області та за заявою ОСОБА_5, як такі, що прийняті з грубим порушенням вимог чинного земельного законодавства України.

Установлено, що рішення Старолисецької сільської ради від 04 травня 2012 року оскаржувалося у судовому порядку ОСОБА_4, і рішенням Тисменицького районного суду від 19 грудня 2014 року, яке набрало законної сили згідно з ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2015 року, задоволено позов ОСОБА_4, скасовано рішення Старолисецької сільської ради від 04 травня 2012 року.

Таким чином, залишилися чинними два рішення Старолисецької сільської ради від 18 жовтня 2006 року, якими надано дозвіл позивачу на приватизацію спірної земельної ділянки.

Установлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 14 квітня 2014 року ОСОБА_7 (дочка позивача) стала власником Ѕ частини будівельних матеріалів, які були використані під час будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, згідно з п. 9 якого взяла на себе всі права і обов'язки із добудови Ѕ частини зазначеного житлового будинку. У зв'язку з цим суд обгрунтовано вважав, що ОСОБА_7 нарівні із батьком стала забудовником незакінченого будівництвом житлового будинку і, звернувшись до Старолисецької сільської ради, отримала дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,07 га по АДРЕСА_2 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд. У зв'язку з цим суд обгрунтовано вважав, що у разі задоволення позовних вимог будуть порушені майнові права ОСОБА_7 - дочки позивача - на користування та в подальшому приватизацію тієї частини земельної ділянки, на якій розташована її частина незавершеного будівництвом будинку, право забудовника житла.

Посилаючись на ч. 3 ст. 61 ЦПК України, суд обгрунтовано під час вирішення цього спору врахував висновки судів у вищевказаних судових рішеннях, згідно з якими рішення Старолисецької сільської ради від 18 жовтня 2006 року, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо визнання права власності на спірну земельну ділянку, прийняті з грубим порушенням норм чинного земельного законодавства України, з порушенням вимог ст. 118 ЗК України щодо порядку безоплатної приватизації земельних ділянок.

Також суд належно оцінив ту обставину, що позивачем не надано суду рішення Старолисецької сільської ради від 18 жовтня 2006 року, на яке він посилався на обґрунтування своїх позовних вимог.

Разом із тим суд правильно виходив із того, що у справі відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що позивач був користувачем земельної ділянки на законних підставах, а також докази на підтвердження факту отримання ним державного акта серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1

Правильними є також висновки суду, що позивач не набув права власності на присадибну земельну ділянку на підставі рішення сільської ради від 18 жовтня 2006 року, оскільки отриманий ним державний акт на право власності на земельну ділянку не був у встановленому порядку зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, що підтверджується управлінням Держкомзему в Тисменицькому районі.

Разом із тим суд правильно виходив із того, що стороною позивача не надано суду оригіналу вказаного державного акта, а наявна у справі копія бланку державного акта не відповідає вимогам і порядку, передбаченим Інструкцією про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 22 червня 2009 року № 325 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2009 року за № 735/16751 (далі - Інструкція).

Зокрема, відповідно до п. 1.2 вказаної Інструкції бланки державних актів є бланками суворої звітності.

Організація підписання заповнених бланків здійснюється територіальними органами Держкомзему, які протягом п'яти робочих днів з дня отримання передають такі бланки, підписані начальником відповідного територіального органу, для підписання органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади (п. 1.7). Забороняється передавати бланки фізичним та юридичним особам, крім випадків їх передачі органам місцевого самоврядування для підписання та реєстрації (п. 1.8).

Так, суд дійшов обгрунтованого висновку, що наданий позивачем бланк державного акта не відповідає вказаним вимогам та вимогам, зазначеним у розділі 1, 2 Інструкції.

Крім того, відповідно до п. 4.1 Інструкції виправлення орфографічних та технічних помилок у бланку та державному акті не допускається. У разі виявлення орфографічних або технічних помилок на стадії заповнення, підписання та реєстрації бланка, такий бланк вважається зіпсованим (п. 4.2). Зіпсовані бланки повертаються землевласником чи землекористувачем до відповідного територіального органу Держкомзему із заявою про видачу нового державного акта (п. п. 4.4, 4.5, 4.8), видача нових державних актів відбувається тільки після отримання матеріалів, зазначених у п. 4.8 Інструкції. Інструкцією також визначено, що допущені у державному акті випадки відсутності печатки на ньому, відсутність дати його видачі чи реєстраційного номера тягнуть за собою його недійсність.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги позивача та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до наявності законних підстав, на думку заявника, вважати позивача власником спірної земельної ділянки, вони були предметом дослідження й оцінки судів попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували, пославшись на наявні у справі докази, крім того, вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.О.Леванчук