АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/4216/15-ц Номер провадження 22-ц/786/993/17Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О.С. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

секретар: Філоненко О.В.

за участю: відповідача ОСОБА_2, представника відповідача: адв. ОСОБА_3

представника позивача адв.ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу представника відповідача адвоката ОСОБА_3

на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 липня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року позивач звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 21 жовтня 2013 року ОСОБА_2 взяв у нього в борг кошти у сумі 30000,00 доларів США та, згідно письмового договору позики від 21 жовтня 2013 року, оформленого розпискою, відповідач зобов "язався повернути кошти в зазначеній сумі у строк до31 грудня 2014 року.

З урахуванням наведеного прохав стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу в розмірі 617079,99 грн., інфляційні нарахування в розмірі 118479,17 грн., три відсотки річних в розмірі 6847,03 грн., суму пені по зобовязанню в розмірі 17688,18 грн., що разом дорівнює 760094,37 грн., вирішити питання судових витрат.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 липня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 суму боргу за договором позики у розмірі 30000,00 дол. США, що в еквіваленті станом на день винесення рішення становить 630156,00 грн., 3% річних за період із січня по травень 2015 року в розмірі 6847,03 грн. та у повернення судового збору в розмірі 3062,26 грн.

В іншій частині позову відмовлено (а.с.24-25).

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 лютого 2017 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду, відмовлено.

Розяснено відповідачу, що він має право оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку, встановленому ЦПК України (а.с.233).

З вказаним рішенням не погодився відповідач, який, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що районним судом встановлено ту обставину, що відповідач взяв у позивача в борг кошти в сумі 30000,00 дол. США, про що ОСОБА_2 написав розписку, проте в матеріалах справи відсутній оригінал спірної розписки, обставини її складання (зокрема, де, коли та ким виготовлений та роздрукований її текст) місцевим судом взагалі не зясовувались.

Вказує, що ОСОБА_2 заперечує факт укладання спірної розписки, оскільки 21.10.2013 року відповідач перебував за межами України, що підтверджується відмітками про перетин кордону у закордонному паспорті останнього. Також, відповідач стверджує, що підпис у розписці не схожий на його особистий підпис.

У судовому засіданні відповідач та його представник доводи, наведені в апеляційній скарзі, підтримали та прохали її задовольнити.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та прохала її відхилити, а заочне рішення залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до ксерокопії розписки від 21 жовтня 2013 року, ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_5 30000,00 дол. США на розвиток бізнесу та зобовязувався повернути вказану суму до 31.10.2014 року (а.с.6).

Місцевим судом установлено, що станом на день розгляду справи відповідач фактично не повернув позивачеві зазначені в розписці кошти.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки відповідач у встановлені розпискою строки не повернув кошти, то вони підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 Також, зважаючи на те, що боржником було прострочено зобовязання, то до стягнення з нього на користь позивача підлягають 3% річних. Вимоги про стягнення інфляції та пені, на думку суду, є безпідставними, оскільки даний договір укладено в іноземній валюті, що виключає стягнення інфляційних втрат, а стягнення пені даним правочином (розпискою) взагалі не передбачено.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частиною 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормою ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

У тексті боргової розписки повинна бути обовязково вказана детальна інформація про сторони договору, яка дозволяє точно ідентифікувати боржника і позикодавця. Для цього на папері закріплюються такі відомості: прізвища, імена, по батькові; номери та серії паспортів; адреса прописки. Також, в розписці повинна бути вказана грошова сума, яка була передана боржнику, цифрове значення необхідно продублювати прописом.

З наведеного слідує, що боргова розписка є, так би мовити, гарантією договору позики, його підтвердженням.

Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У відповідності до правового висновку Верховного суду України від 18 вересня 2013 року, зробленого при розгляді справи №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно правової позиції Верховного суду України, висловленої при розгляді цивільної справи від 02.07.2014 року №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

За змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст.ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст.ст.526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст.625 ЦК України.

Пунктом 1 ст.57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до наведених норм закону, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою. А реальними називаються договори, в яких для виникнення прав і обов'язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей). Наприклад, договір позики вважається укладеним не з моменту, коли сторони домовилися про те, що гроші будуть передані в борг, а з моменту передачі їх позичальнику.

На підставі вищевикладеного, договір позики (боргова розписка) вважається укладеним з моменту передачі грошей позичальнику та на підтвердження даного факту позичальник надає позикодавцю боргову розписку, яка є гарантом повернення отриманих грошових коштів. Факт наявності у позивача розписки є гарантом виконання умов договору позики та підтверджує його право грошової вимоги.

Проте, в матеріалах справи відсутній оригінал боргової розписки від 21.10.2013 року, наявна лише копія, яка судом, відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, не завірена.

Також, з матеріалів справи вбачається, що при вирішенні даного спору про стягнення боргу за договором позики місцевим судом 01.07.2015 року було постановлено заочне рішення. У судові засідання до районного суду, які були призначені на 15.06.2015 року та 01.07.2015 року, ні позивач ні його представник не зявилися, фіксування судового процесу не здійснювалося, Журнал судового засідання відсутній.

Відповідно до наведеного та з детального аналізу змісту оскаржуваного рішення від 01.07.2015 року, вбачається, що оригінал боргової розписки ні позивачем, ні його представником до суду не надавався та судом не досліджувався.

У судовому засіданні, призначеному на 18.05.2017 року в суді апеляційної інстанції, представником позивача було зазначено, що оригінал спірної розписки у ОСОБА_5 відсутній.

З наведеного вбачається, що сторона позивача не може надати оригіналу боргової розписки від 21.10.2013 року, на підтвердження реальності укладення договору позики та, зокрема, не повернення ОСОБА_2 суми коштів, відтак, позивачем не підтверджено його право грошової вимоги.

Наведені вище обставини дають колегії суддів підстави критично оцінювати достовірність факту дійсного укладання (підписання) ОСОБА_2 боргової розписки від 21.10.2013 року та реальності отримання ним грошових коштів у сумі 30000,00 дол. США у борг від ОСОБА_5

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що спірна боргова розписка, підписана від імені ОСОБА_2 про отримання ним у борг від у ОСОБА_5 30000,00 дол. США, була датована 21 жовтня 2013 року (а.с.6).

Проте, згідно відміток на 29 аркуші закордонного паспорту відповідача, оригінал якого було надано для огляду в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 02.06.2017 року, а копії долучено до матеріалів справи, 21.10.2013 року ОСОБА_2 перебував за кордоном, а саме 19.10.2013 року він прибув до Грузії та вибув звідти до України лише 07.11.2013 року, що унеможливлювало підписання ним спірної розписки.

Відповідно до викладеного, на момент підписання (складання) спірної боргової розписки від 21.10.2013 року ОСОБА_2 перебував за межами України. При цьому, як зі змісту самої розписки, яка за своєю суттю є реальним правочином, так і в позовній заяві ОСОБА_5 стверджує, що грошові кошти відповідачу були передані у день складання розписки, а саме 21.10.2013 року.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_5 на підставі належних та допустимих доказів не підтверджено факту дійсного складання (підписання) ОСОБА_2 спірної боргової розписки від 21.10.2013 року та отримання ним грошей у сумі 30000,00 грн.

Оскільки вбачається, що ОСОБА_2 не вчинялось правочину, спрямованого на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, тобто договору позики оформленого розпискою, він не може нести для відповідача жодних наслідків та не може слугувати підставою для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі, визначеному в позові.

Окрім того, оскільки основна вимога про стягнення суми позики не підлягає до задоволення, колегія судів вважає, що стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 3% річних, інфляційних втрат та пені також є безпідставним, оскільки це випливає із правомірності стягнення позики за основним зобовязанням.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 за подачу заяви про перегляд заочного рішення було сплачено 275,60 грн. (а.с.111), за подачу апеляційної скарги на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13.12.2016 року 275,60 грн. (а.с.158), за подачу апеляційної скарги на заочне рішення суду від 01.07.2015 року 3368,49 грн. (а.с.226).

Таким чином, до стягнення з позивача на користь відповідача підлягає судовий збір у сумі 3919,69 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307, п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вправі скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог або змінити рішення з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, ч.1 ст.309, ст.ст.316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача адвоката ОСОБА_3, - задовольнити.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 липня 2015 року, скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі - 3919,69 (три тисячі девятсот девятнадцять гривень 69 коп.) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ : /підпис/ ОСОБА_1

СУДДІ : /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1