Справа № 454/809/16 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/783/2076/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, з участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 28 грудня 2016 року визнано кошти в сумі 5000 доларів США, що були подаровані сторонам ОСОБА_4 та ОСОБА_5, їхньою спільною сумісною власністю. Проведено поділ майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 2500 доларів США. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 681 грн. судового збору та 5000 грн. витрат на правову допомогу.

Дані рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 в повному обємі. Вважає рішення суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки винесене з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права та ґрунтується на висновках, які не відповідають фактичним обставинам, що й потягло неправильне вирішення справи. Зазначає, що грошові кошти в розмірі 5000 дол. США були зняті в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та у період фактичного спільного проживання, а тому слід вважати, що розпорядження цими грошовими коштами відбулося за взаємною згодою подружжя та в інтересах сім'ї. Натомість, позивачем не було доведено, що відповідачем витрачено кошти не в інтересах сім'ї, а її пояснення ґрунтуються лише на припущеннях.

В судове засідання окрім представника відповідача решта особи, що беруть участь у справі (їх представники) не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, (відсутності їх представників), зважаючи на те, що особи, які беруть участь у справі належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило,ю доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України, те, що інтереси відповідача в судовому засіданні захищав представника та те, що від позивача до суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу із викладом правової позиції стосовно спору.

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи з підстав неможливості залишення трилітньої доньки та зайнятість представника у іншому судовому засіданні у місцевому суді колегія суддів вважала безпідставним. Так, зважаючи на належне повідомлення, за значний період до судового засідання позивача та її представника (повідомлені про судове засідання 24.05.2017 року 22 та 21 квітня відповідно) колегія суддів вважає, що посилання позивача на неможливість врегулювання питання залишення малолітньої доньки для догляду іншій особі є голослівним. Аналогічно, що стосується зайнятості представника у розгляді іншої справи, то слід вказати про те, що ні представником, ані позивачем не наведено жодних переконливих доводів з приводу пріоритетності його участі у розгляді іншої справи; повідомлення його про розгляд такої раніше ніж про дане судове засідання, що могло б свідчити про певні переваги участі у такому; те, що представник достовірно знаючи про дане судове засідання та необхідність захисту інтересів позивача за більш ніж місячний період, не зміг вирішити можливість призначення часу судового розгляду у іншій справі із забезпеченням можливості участі у обох судових засіданнях.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що задовольняючи позов, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 60, 70 ч.4 ст. 71 СК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», виходив з того, що 11.06.2013р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб. В шлюбі у сторін 23.03.2014р. народилася дочка ОСОБА_6. В судовому засіданні встановлено та сторонами підтверджено той факт, що їм на весілля подаровано кошти в сумі 5000 дол. США, які покладені на депозитний рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я відповідача. Із наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» виписок про рух коштів по рахунках на ім'я ОСОБА_2 за період з 11.06.2013р. по 19.05.2016р., зокрема встановлено, що 02.07.2013р. на імя відповідача відкрито депозитний рахунок №3751 на суму 5000 дол. США, який станом на 19.05.2016р. закритий. Згідно інформації про рух коштів по даному рахунку встановлено, що 22.07.2013р. з рахунку знято кошти в сумі 4002,60 дол. США та 1000 дол. США, депозитний договір розірвано достроково. В подальшому відповідачем ОСОБА_2 відкривались інші депозитні рахунки в валюті долар США, однак вже на менші суми. Під час судового розгляду було встановлено, що спірні грошові кошти в сумі 5000 дол. США вносились, отримувались відсотки та повертались кошти при закритті рахунку в період шлюбу сторін. В судовому засіданні відповідач не довів належним чином свої посилання на те, що кошти в сумі 5000 дол. США були ним витраченні на потреби сім'ї, не надав розрахунків коштів, витрачених на придбання майна чи послуг, а також дат, коли таке придбано в інтересах сім'ї, на противагу в ході розгляду справи не назвав жодної покупки здійсненої за спірні кошти. Відтак, судом встановлено, що відповідач, знімаючи кошти із депозитного рахунку витратив їх не в інтересах сім'ї чи на її потреби, відповідно спірні кошти слід враховувати при поділі майна. З огляду на зазначене вище, суд прийшов до висновку про задоволення зменшених позовних вимог.

Колегія суддів вважає. що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Окрім цього, згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Також, за статтею 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Також згідно абз 1 та 2 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю

між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (2947-14). У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК (2947-14) може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Окрім цього згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Також за змістом правової позиції Верховного Суду України, що висловлена у справі №6-486цс16 від 27.04.2016 року вбачається: статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобовязання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Окрім наведено, як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, сторонами у шлюбі набуто грошові кошти у розмірі 5 тис. доларів США, як подарунок подружжю з нагоди одруження. Вказані грошові кошти за депозитним договором на своє імя були внесені відповідачем у банківську установу 2.07.2013 року. Згодом вказані грошові кошти частинами були зняті з банківського рахунку з укладенням нових договорів депозиту. А саме 22.07.2013 року 1 тис. доларів США; 27.08.2013 року 2 тис. доларів США; 15.10.2013 року 681,15 доларів США; 22.11.2013 року 390 доларів США та 13.03.2014 року 888,87 доларів США.

Як вказує позивач жодної згоди на зняття та витрату таких коштів вона не давала та навіть не була поставлена до вдома відповідачем про зняття таких у період їх спільного проживання. Також, вказані значні суми коштів у вказані періоди, як вказує позивач, в інтересах сімї не витрачались.

Відповідач, як у суді першої інстанції, так і його представник у суді апеляційної інстанції як письмово, так і усно вказують про те, що кошти витрачені в період проживання подружжя спільно, тобто презюмується, що такі витрачені на потреби сімї. При зясуванні конкретних речей, що були придбані за вказані значні суми представник вказав, що такі витрачені на звичні побутові потреби сімї, зокрема, одяг, техніку, інші необхідні для сімї у вказаний період речі.

Колегія суддів вважає доводи відповідача голослівними, доводи ж позивача навпаки обґрунтованими та такими, що правильно взяті до уваги судом першої інстанції.

На думку колегії суддів вказану вище суму грошових коштів, валютних цінностей слід вважати цінним майном, відповідно до ч.3 ст. 65 СК України. Так, при доходах сімї сторін у період проживання спільно близько 6 тис. грн. на місяць, вказану суму валюти, що складала на той час 39965 грн. слід вважати майном, що для сімї сторін мало істотну, значну вартість (близько пятимісячного сукупного доходу сімї сторін), враховуючи відсутність даних про наявність у сторін іншого цінного, нерухомого чи іншого майна. Те, що вказана сума валютних цінностей була цінним майном сторони чи їх представники не заперечили.

Зважаючи на наведене витрати вказаних валютних цінностей, тобто договори конвертації таких у гривню та придбання певного майна за них слід вважати потребували письмової згоди іншого з подружжя. Крім цього, навіть витрату частин вказаної суми, про які йшлося вище слід вважати такими, що виходять за межі дрібних побутових і відповідно потребують згоду іншого з подружжя.

Витрата такої значної суми грошових коштів у відносно короткий період часу на побутові речі, а також техніку, цілком обґрунтовано слід вважати повинно було б вплинути на забезпечення сімї матеріальними цінностями у значному розмірі та не могло не залишитись непоміченим та не могло не залишити доказів понесення таких значних витрат для сімї сторін.

Однак відповідачем на підтвердження своїх доводів щодо понесення таких витрат на потреби сімї не подано доказів ні у суді першої інстанції, ані у суді апеляційної інстанції, про такі не вказано та клопотань про витребування таких не заявлялось.

Зважаючи на наведене доводи позивача про витрати без її згоди значної суми валютних цінностей та необхідність стягнення на її користь з відповідача половини вказаної суми слід вважати підставними, такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

Зважаючи на наведене доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу відхилити, рішення ж суду слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргуОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_7