Справа № 448/727/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Стецик Я.Є.
Провадження № 22-ц/783/2765/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 14 липня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_7 Другої сільської ради Мостиського району Львівської області, треті особи Приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_7 державна нотаріальна контора та ОСОБА_7 районна державна адміністрація Львівської області, про визнання права власності на будинковолодіння, яке розташоване за адресою: с. Мостиська Другі, вул. Зелена, 51, Мостиського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9, яка померла 22.04.2014 року.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, що розташовані за адресою: с. Мостиська Другі, вул. Зелена, 51, Мостиського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9, яка померла 22.04.2014 року.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_5,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що згідно довідки № 230 від 07.07.2016 року, виданої ОСОБА_7 Другою сільською радою Мостиського району Львівської області, на момент смерті спадкодавця ОСОБА_10 та по даний час в спірному будинку зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, яких не було залучено до участі у справі. Крім того, у вказаній довідці зазначено, що спірний будинок не належить до приватного житлового фонду та відноситься до комунальної власності, тобто спадкодавець не була його забудовником, проживала у ньому на правах найму і в матеріалах справи відсутні будь які докази, які б підтверджували належність спірного будинку до спадкового майна та наявність у спадкодавця права власності на житловий будинок. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за ОСОБА_3 право власності на спірний житловий будинок та господарські споруди в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавцю на день смерті належав на праві власності житловий будинок №51 по вул. Зелена у с. Мостиська Другі Мостиського району Львівської області, а відтак такий правомірно успадкувала позивачка, як спадкоємець за заповітом.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст.15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкування є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.(ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов»язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов»язки, які можуть належати йому у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.03.2014 року ОСОБА_10 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_8, за яким все своє майно, де б воно не знаходилося, і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що за законом матиме право, заповіла своїй онуці, ОСОБА_3. Заповіт не змінювався і не скасовувався, недійсним в судовому порядку не визнавався.

Копією свідоцтва про смерть серії 1-СГ №354482 підтверджується, що ОСОБА_10 померла 22 квітня 2014 року, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй на день смерті майно.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов та визнаючи за позивачкою право власності на житловий будинок №51 по вул. Зелена в с. Мостиська Другі Мостиського району Львівської області в порядку спадкування за заповітом, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_10 на день смерті була фактичним власником спірного житлового будинку №51 по вул. Зелена у с.Мостиська Другі Мостиського району Львівської області, хоча не оформила на нього у встановленому законом порядку право власності, і оскільки внаслідок смерті ОСОБА_10, яка померла 22.04.2014 року, відкрилася спадщина, до складу якої входив житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Зелена, 51 в с. Мостиська Другі Мостиського району Львівської області, позивачка, як спадкоємець за заповітом, успадкувала будинковолодіння.

Такий висновок суду є безпідставним, необґрунтованим, голослівним, не ґрунтується на зібраних у справі доказах та спростовується наступним.

З долучених до позовної заяви довідок ОСОБА_7 сільської ради Мостиського району Львівської області № № 175 і 176 від 17.03.2016 року вбачається, що в житловому будинку №51 по вул. Зеленій в с. Мостиська Другі на день смерті були зареєстровані батько позивачки, ОСОБА_3, її бабця, ОСОБА_10 (спадкодавець), а також ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Реєстрація спадкодавця, ОСОБА_10, у житловому будинку №51 по вул. Зеленій в с. Мостиська Другі Мостиського району Львівської області, не є належним та допустимим доказом на підтвердження належності їй на праві власності цього житлового будинку, оскільки реєстрація місця проживання у житловому будинку не може бути підставою для набуття права власності.

З довідки, виданої ОСОБА_7 сільської ради Мостиського району Львівської області №230 від 07.07.2016 року, на спростування якої позивакою, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, вбачається, що житловий будинок №51 по вул. Зелена був збудований у 1946 році, відноситься до комунальної власності.

З довідки №142 від 24.05.2017 року, виданої ОСОБА_7 сільської ради Мостиського району Львівської області, підтверджується, що житловий будинок №51 по вул. Зелена до 2001 року знаходився на балансі БУ-2 Львівської залізниці, 10.12.2001 року всі житлові будинки по вул. Зелена були передані на баланс ОСОБА_7 Другої сільської ради. 26.09.2003 року рішенням сесії ОСОБА_7 сільської ради було створене комунальне підприємство «Мій дім», на баланс якого передано весь житловий фонд сільської ради.

Вищенаведені докази спростовують твердження позивачки та висновки суду першої інстанції про те, що житловий будинок №51 по вул. Зеленій в с. Мостиська Другі Мостиського району Львівської області безспірно належав ОСОБА_10 на праві власності на день її смерті.

Позивачка, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження набуття ОСОБА_10 у власність житлового будинку №51 по вул. Зелена у с. Мостиська Другі Мостиського району Львівської області, доказів на підтвердження будівництва нею чи інших законних підстав набуття права власності на цей будинок, ні у позовній заяві, ні в поясненнях, наданих суду апеляційної інстанції, не вказала на підстави набуття ОСОБА_10 права власності на спірне будинковолодіння, а судом першої інстанції не встановлено підстав набуття спадкодавцем ОСОБА_10 права власності на спірний житловий будинок.

А відтак, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження законності набуття спадкодавцем ОСОБА_10 у власність житлового будинку №51 по вул. Зеленій в с. Мостиська Другі Мостиського району Львівської області і належності їй такого на праві власності на момент відкриття спадщини, такий житловий будинок, з врахуванням положень ст. 1218 ЦК України, не входить до складу спадщини, а тому не може бути об»єктом спадкування після смерті ОСОБА_10, а відтак оскаржуване рішення суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок №51 по вул. Зеленій в с. Мостиська Другі Мостиського району Львівської області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10 ухвалене з порушенням норм матеріального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи неповне з»ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 14 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2