У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 1 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, на підставі якого банк надав позичальнику кредит в сумі 40 тис. доларів США. У рахунок забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та відповідачем укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності.

ОСОБА_3 належним чином не виконувала умов договору та за нею утворилась заборгованість у розмірі 49 690,69 доларів США, у зв'язку з чим позивач просив задовольнити його вимоги, звернувши стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2014 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка передана позивачу на підставі договору іпотеки від 1 жовтня 2007 року. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки та зазначено, що за рахунок коштів, отриманих від продажу предмета іпотеки, підлягають погашенню заборгованість за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 11 березня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2014 року змінено та викладено резолютивну частину вказаного рішення в наступній редакції.

За рахунок коштів, отриманих від продажу предмета іпотеки, погашено заборгованість за кредитним договором від 1 жовтня 2007 року, укладеним між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, яка утворилася станом на 2 вересня 2014 року та складається з 30 665, 39 доларів США заборгованості за кредитом, 4 823, 62 доларів США боргу за нарахованими відсотками, 720 доларів США заборгованість за комісією, а всього 36 209,01 доларів США , що дорівнює в еквіваленті 468 544 грн 58 коп., та штраф 250 грн, а остаточно підлягає стягненню - 468 794 грн 58 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині вказане рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що зобов'язання за кредитним договором боржником не виконано, заборгованість не погашена, а тому у банка виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення районного суду в частині визначення розміру кредитної заборгованості та ухвалюючи в цій частині нове рішення, виходив із того, що розмір кредитної заборгованості слід визначити виходячи з висновку судово-економічної експертизи та банком не доведено підстави підвищення розміру процентної ставки та відповідного узгодження такого підвищення із боржником.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 1 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав боржнику кредит у розмірі 40 тис. доларів США, зі сплатою 0,92 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом строком користування до 31 вересня 2007 року, а також із сплатою винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, з визначенням суми щомісячного платежу в розмірі 498,15 доларів США, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам і винагороди.

Також 1 жовтня 2007 року між банком та відповідачем укладено іпотечний договір за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 54,40 кв. м, житловою площею 38,50 кв. м, яка належить відповідачу на праві власності.

Відповідач ОСОБА_3 не виконувала належним чином взяті на себе кредитні зобов'язання, кредитором нарахована заборгованість в сумі 49 690, 69 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 642 997 грн. 52 коп., яка складається з 36 669, 09 доларів США заборгованості за тілом кредиту, 6 456, 45 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 1 280 доларів США заборгованості по комісії, 3 045,40 доларів США пені, 19, 32 долари США штрафу (фіксована складова) та 2 220,43 долари США процентної складової штрафу.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на такі доводи представника банка.

Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладення даного Договору; зміні облікової ставки Національного банку України; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці Національного банку України). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка Національного банку України, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

На виконання зазначених умов кредитного договору, банком направлено лист ОСОБА_3 від 3 жовтня 2008 року № 20.1.3.2/6-22855/7249 про підвищення відсоткової ставки за кредитним договором від 1 жовтня 2007 року до рівня 13,08% річних з 27 листопада 2008 року, яке направлено 30 жовтня 2008 року, про що свідчить реєстр ПАТ КБ «ПриватБанк» № 378 USD.

Таким чином, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив, чи звертався позивач до банку з письмовою заявою про заперечення проти підвищення відсоткової ставки за кредитом, та не з'ясував, чи сплачував відповідач проценти за користування кредитом за новою ставкою.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 30 грудня 2015 року № 1752/1753 проведеними дослідженнями по наданим у матеріалах справи документам, у тому числі квитанціям щодо сплати платежів, наданих ОСОБА_3, заборгованість за кредитним договором від 1 жовтня 2007 року складає 36 209,01 доларів США, а не 47 453,94 доларів США. Розбіжності з даними розрахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 1 жовтня 2007 року обумовлена проведенням за даними аналітичного обліку розподілу (направлення) здійснених позичальником щомісячних платежів у погашення відсотків, комісії, тіла кредиту в періодах, що значно відрізняються від періоду здійснення самих платежів, що призвело до зайвого нарахування відсотків, пені; ненаданням на дослідження документально доведених даних щодо видачі кредитних коштів на здійснення страхових платежів, а також повідомлень щодо узгодження зміни відсоткових ставок.

Суд апеляційної інстанції, визначаючи розмір кредитної заборгованості, взяв до уваги висновок експертизи, проте не дослідив наданий ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик