Справа № 520/9708/16-ц
Провадження № 2/522/2540/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Чернявської Л.М.,

при секретарі Прусс О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди та супроводу батька

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 12 вересня 2008 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 04.02.2016 року рішенням Київського районного суду м. Одеси. В шлюбі у них народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір'ю, вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. З метою оздоровлення, всебічного розвитку, розширення кругозору дітей, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов, має можливість та хотіла б поїхати з дітьми за кордон на відпочинок, однак відповідач безпідставно відмовляється надати у передбаченому законодавством порядку дозвіл на виїзд дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення. ОСОБА_1 вважає, що виїзд за кордон з туристичною метою сприятимуть духовному та моральному розвитку дітей, а тому не надання відповідачем згоди на виїзд дітей за кордон здійснюється ним всупереч інтересам дітей, а тому є протиправним. Позивач також зобов'язувалась нести повну відповідальність за дітей під час знаходження у Польщі, вирішувати всі питання, які мають відношення до дітей, що можуть трапитись під час поїздки та зобов'язувалась по закінченню терміну перебування за кордоном забезпечити повернення дітей до України, до Одеси. 15 грудня 2016 року представник позивача надав до суду заяву про уточнення позовних вимог та просив суд надати дозвіл малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща на період з 01 липня 2017 року до 01 серпня 2017 року, у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2.

Сторони в судове засідання не з'явились, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивачки звернулась до суду з письмовою заявою про розгляд справи за ії відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач про причини неявки суд не повідомив, про слухання справи сповіщався належним чином. В матеріалах справи (а.с.38-39) є заперечення проти позову з посиланням не необґрунтованість позовних вимог.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак надав суду заяву, в якій просив суд справу слухати за його відсутністю та при прийняті рішення по справі просив врахувати права та інтереси малолітніх дітей (а.с.95).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області був зареєстрований шлюб, актовий запис № 923, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2016 року по справі № 520/16985/15-ц.

Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2, зареєстрованим Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Донецької області від 14.12.2009 р., актовий запис № 626 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_3 зареєстрованим Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області від 22.03.2012 року, актовий запис № 116. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір'ю ОСОБА_1

Позивачка турбуючись про виховання та розвиток дітей, має бажання та можливість тимчасового виїзду за кордон, де може забезпечити відпочинок і оздоровлення дітей. Однак, позивач не має можливості отримати дозвіл на виїзд малолітніх дітей за межі України у зв'язку з тим, що відповідач ухиляється від надання такого дозволу, що підтверджується листом направленим ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 15 липня 2016 року з проханням надати нотаріально завірену згоду на тимчасовий виїзд дітей до Польщі на час канікул, вказаний лист відповідач отримав особисто 21 липня 2016 року, однак нотаріально завірена згода надана так і не була, вказане також підтверджується письмовою відмовою відповідача від надання дозволу від 17.09.2016 року (а.с.13-15, 40), та запереченнями відповідача (а.с. 38, 39).

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами виникли правовідносини щодо надання одним із батьків згоди на виїзд неповнолітньої дитини за межі України тільки в супроводі матері.

Позивачка зазначає, що відповідач не надавав дозвіл на виїзд дітей за межі України.

Виходячи зі змісту ст. ст. 1, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови КМУ від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно із положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Таким чином, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Згідно з ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як вбачається зі ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до статті 3 „Конвенції про права дитини", прийнятої ООН 20.11.1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про права дитини, держави-учасниці,забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Статтею 31 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля.

Згідно протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом №11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

На теперішній час позивачка має намір, на період з 1 липня 2017 року по 1 серпня 2017 року, поїхати разом із малолітніми дітьми до Польщі з метою їх оздоровлення, розширення їх світогляду, покращення духовного та інтелектуального розвитку, що не суперечить їх інтересам, але без нотаріально посвідченої згоди на те батька малолітніх дітей, позивач це зробити не може. ОСОБА_1 також зобов'язується нести повну відповідальність за дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 під час знаходження у Польщі, вирішувати всі питання, які мають відношення до дітей, що можуть трапитись під час поїздки та зобов'язується по закінченню терміну перебування за кордоном забезпечити повернення дітей до України, до Одеси. Однак, відсутня згода відповідача у вигляді оформленої нотаріально заяви про надання згоди на виїзд дітей за кордон, відповідач діями, що спрямовані на ухилення у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон, безпідставно зловживає своїми правами та діє всупереч інтересам дітей.

Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України, суд відмовляє в задоволенні позову про надання дозволу на виїзд за межі країни, виходячи з положень статті 141 Сімейного кодексу України, з посиланням на подп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, і визначає, що суди мають право приймати рішення на разовий виїзд без згоди одного з батьків, не позбавлених батьківських прав з обов'язковим визначенням термінів перебування дитини за межами України і зазначенням чітко визначених країн перебування дитини в ці терміни (Справа №6-23132св09).

Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення.

Ст. ст. 6, 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.17, 31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я.Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну.

Таким чином, суд вважає, що права дітей на відпочинок, охорону здоров'я та свободу пересування підлягають захисту.

Враховуючи, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща на період з 01 липня 2017 року до 01 серпня 2017 року, у супроводі матері ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт серії НОМЕР_4, виданий Куйбишевським РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області 22 листопада 2008 року, Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_6).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 9, 33 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенцією про права дитини, Декларацією прав дитини, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україні громадян України», Правилами перетину державною кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, ст. ст. 7, 150, 155 Сімейного кодексу України, ст. ст. 15-16, 313 Цивільного кодексу України, ст. ст. 212, 213-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди та супроводу батька задовольнити.

Надати дозвіл малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща на період з 01 липня 2017 року до 01 серпня 2017 року, у супроводі матері ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_6).

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області, через Приморський районний суд міста Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Чернявська Л.М.

24.05.2017