Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/9023/15 Головуючий у 1 інстанції: Парій О.В.
Провадження № 22-ц/778/1081/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна, що є у спільній частковій власності,

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнив, до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна, що є у спільній частковій власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 01 лютого 1989 року по 07 березня 2013 року перебував у шлюбі зі ОСОБА_4

Під час перебування у шлюбі отримав квартиру АДРЕСА_1. На підставі ордеру на житлове приміщення №262 вказану квартиру було приватизовано та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно 07 липня 2009 року №19347, згідно якого власниками квартири є він, колишня дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_5

Просить стягнути з відповідачів на його користь грошову компенсацію вартості належної йому 1/3 частки у праві власності на квартиру в розмірі 145 583,00 грн., а також половину вартості оплати за проведення оцінки в розмірі 1500,00грн. та витрати, понесені на оплату правової допомоги, в розмірі 5000,00грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та направити справу на новий розгляд.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 1/3 частка, ОСОБА_4 1/3 частка, ОСОБА_5 1/3 частка. Зазначене підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 07 липня 2009 року Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради № 19347 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством з технічної інвентаризації Бердянської міської ради, від 07 липня 2009 року № 23222453.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку трикімнатної квартири АДРЕСА_1, виконаного ФОП ОСОБА_6 29 липня 2015 року, ринкова вартість обєкту оцінки становить 436749,00 грн.. Отже, вартість 1/3 частки спірної квартири становить 145583,00 грн. (436749,00 : 3 = 145583,00).

Відповідачі по справі користуються спільним майном квартирою № 11 в будинку № 3-В по вул.Правди в м.Бердянськ, а також встановлено, що матеріальна компенсація за таке володіння та користування спільним майном іншими співвласниками позивачу не сплачується.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів в підтвердження наступних обставин: неможливості виділу належної йому 1/3 частки в натурі або що такий виділ згідно із законом не допускається; можливості інших співвласників відповідачів по справі виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Про складнощі в отриманні доказів та про витребування доказів судом в порядку ст. 137 ЦПК України не заявлено.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції вірно застосовано норми ст. 364 ЦК України, враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про регулювання спірних правовідносин положеннями ст. 364 ЦК України, встановив всі зазначені вище фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 за своїм змістом фактично є повтором позовної заяви та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вже були предметом дослідження суду першої інстанції та висновки суду викладені в рішенні суду.

Згідно ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 заявляє про зміну позовних вимог шляхом виділу в його користування кімнати №3 площею 12,10 кв.м., кладової №2 площею 1,40 кв.м.

Таке право надано позивачу при розгляді справи у суді першої інстанції.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції ОСОБА_3 не заявляв вказаним вимог, чим позбавив себе права на збільшення позовних вимог відповідно ч.2 ст. 31 ЦПК України.

Повноваження апеляційного суду передбачені ст. 307 ЦПК України, та межі розгляду справи апеляційним судом визначені ст. 303 ЦПК України, якими не передбачено, що на стадії апеляційного провадження особа, яка звертається з апеляційною скаргою має право зменшувати або збільшувати позовні вимоги.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вимоги ОСОБА_3 щодо скасування рішення суду та направлення справи на новий розгляд суперечать вимогам ст. 307 ЦПК України, яка не передбачає такі повноваження суду апеляційної інстанції.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно зясовані обставини справи, висновки суду відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору застосовані правильно, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: