Провадження № 2/522/2835/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

при секретарі Прусс О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Юридичний департамент «Дікон Юг» про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг», у якому просить визнати недійсним п. 1.3 договору № 1 про відступлення прав вимоги від 15.05.2013 року укладений між Відкритим акціонерним товариством «АКБ «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг». В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідно до умов п. 1.1. Договору, ВАТ АКБ Одеса-Банк передає ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг», а останній приймає право вимоги, що належить ВАТ АКБ «Одеса-Банк», і ПП «Юридичний департамент «ДіконЮг» стає Новим кредитором за договором №183/07-Ф від 21.12.2007 року про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлюваної кредитної лінії, укладеним між ВАТ АКБ Одеса-Банк та ОСОБА_1 Відповідно до умов п. 1.3. Договору про відступлення права вимоги, визначено, що за цим договором до нового кредитора переходять права вимоги за всіма Договорами забезпечення, що укладені на забезпечення Основного договору. Згідно умов п. 1.3. Договору сторони зазначеним пунктом обумовили відступлення права вимоги за забезпечувальними договорами, а саме за іпотечним договором 24.12.2007 року, укладеним між ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» та ОСОБА_1 в забезпечення зобовязань за кредитним договором. В звязку з чим, позивач вважав, що п. 1.3. договору №1 від 15.05.2013 року про відступлення права вимоги, що був укладений між ВАТ АКБ «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг» є правочином про відступлення прав за іпотечним договором. А тому відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» такий договір підлягає нотаріальному посвідченню та підставі ст. 203, 215 ЦК України просить суд визнати п. 1.3 договору № 1 про відступлення прав вимоги від 15.05.2013 року недійсним.

Сторони в судове засідання не зявилися. Позивач та його представник звернулися до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутності, зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просили позов задовольнити. Представник відповідача, також звернувся до суду з заявою про розгялд справи у його відсутності, просив відмовити у задоволені позову. Надав суду письмові заперечення, в яких зазначає, що Приватне підприємство «Юридичний Департамент «Дікон Юг», як сторона договору тлумачить п. 1.3. Договору, як пункт саме договору про відступлення права вимоги, для якого законодавством не передбачено нотаріальну форму, що даний пункт може бути підставою для укладення правочину про відступлення прав за іпотечним договором, який передбачений ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», але він не є самим правочином про відступлення прав за іпотечним договором.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судом встановлено, що 30.04.2013 року відбувся аукціон з продажу майна ВАТ АКБ «Одеса-Банк», за результатами якого майнові права за договором №183/07-Ф від 21 грудня 2007 року про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії придбані ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг».

На підставі протоколу проведення аукціону №3-095/2 від 30.04.2013 року між ВАТ АКБ «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг» укладений договір №1 від 15.05.2013 року про відступлення права вимоги.

Відповідно до умов п. 1.1. Договору, ВАТ АКБ Одеса-Банк передає ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг», а останній приймає право вимоги, що належить ВАТ АКБ Одеса-Банк, і ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг» стає Новим кредитором за договором №183/07-Ф від 21.12.2007р. про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлюваної кредитної лінії (далі Кредитний договір), укладеним між ВАТ АКБ Одеса-Банк та ОСОБА_1

Відповідно до умов п. 1.2. Договору про відступлення права вимоги, ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг» отримав право вимагати від ОСОБА_1 належного виконання всіх зобовязань за Кредитним договором.

Відповідно до умов п. 1.3. Договору про відступлення права вимоги, визначено, що за цим договором до нового кредитора переходять права вимоги за всіма Договорами забезпечення, що укладені на забезпечення Основного договору.

Згідно умов п. 1.3. Договору про відступлення прав вимоги, сторони зазначеним пунктом обумовили відступлення права вимоги за забезпечувальними договорами, а саме за іпотечним договором 24.12.2007 року, укладеним між ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» та ОСОБА_1 в забезпечення зобовязань за кредитним договором

ВАТ АКБ «Одеса-Банк» реалізовуючи майно (майнові права) банку керувався у своїй діяльності порядком встановленим Постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 N 369 «Про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства», та саме на підставі цього положення відбувався аукціон. За результатами аукціону переможець має право сплатити за лот та укласти відповідний договір про відступлення права вимоги.

Представник позивача зазначає, що п. 1.3. договору №1 від 15.05.2013 року про відступлення права вимоги, що був укладений між ВАТ АКБ «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг» є правочином про відступлення прав за іпотечним договором. А тому відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, таку позицію позивача суд не може взяти до уваги з огляду на таке.

Згідно ч. 3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного суду України в Постанові від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Наведена Пленумом обовязкова передумова звернення іншої заінтересованої особи до суду неодноразово підтверджувалась судовою практикою Верховного суду України.

Так, у Постанові Судової палати з цивільних справ Верховного суду України від 11 травня 2016 року у справі за N 6-806цс16 зазначається, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

У Постанові Судової палати з цивільних справ Верховного суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16 суд звертає увагу на те, що з огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Однак, із позову ОСОБА_1 не вбачається, які саме свої цивільні права він вважає порушеними укладеним між ВАТ АКБ «Одеса-Банк» та ПП «ЮД «Дікон Юг» договором відступлення права вимоги (і окремо п. 1.3. цього Договору), в чому полягає це порушення та не обґрунтована його юридична заінтересованість щодо наявності права вимоги до нього у тієї чи іншої особи. Між тим, діюче законодавство України не передбачає згоди боржника на перехід права вимоги від одного кредитора до іншого, тобто законодавець не вважає що відступлення права вимоги зачіпає права та інтереси боржника. Яким чином п.1.3. порушує права іпотекодавця, в позовній заяві не вказано.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших субєктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству.

Відповідно до ст. 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути юридично розтлумачений.

Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обовязків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що субєкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять.

Субєктами тлумачення змісту правочину, перш за все, є її сторони.

Приватне підприємство «Юридичний Департамент «Дікон Юг», як сторона договору тлумачить п. 1.3. Договору, як пункт саме договору про відступлення права вимоги, для якого законодавством не передбачено нотаріальну форму.

Відповідач зазначає, що даний пункт може бути підставою для укладення правочину про відступлення прав за іпотечним договором, який передбачений ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», але він не є самим правочином про відступлення прав за іпотечним договором.

Позивач, по суті змінює правову природу правовідносин сторін договору та створює для сторін такі правовідносини, яких не існувало в момент укладення договору, що суперечить ключовим засадам цивільного законодавства, які ґрунтуються на вільному волевиявленні та майновій самостійності учасників правовідносин.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене та керуючись, статтями 203, 215 ЦК України, статями 10, 11, 60, 212 - 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного підприємства «Юридичний департамент «Дікон Юг» про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. М. Чернявська

31.05.2017