АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/68/17 Справа № 201/2744/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

суддів Максюти Ж.І., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та зобовязання вчинити певні дії, в якому просив зобовязати відповідачів усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом знесення самочинного будівництва-житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться на земельних ділянках, розташованих в м. Дніпропетровську по вул. Матроса Кошки, 30 та вул. Севастопольска, 65.

У позовній заяві ОСОБА_5 послався на те, що відповідачі є власниками зазначених споруд, які збудовані самовільно, всупереч вимогам законодавства у сфері містобудівної діяльності без дотримання вимог щодо інсоляції та природного освітлення, зокрема висота огорожі відповідачів є глухою та ставить більше 3-х метрів, а також саме через неправомірні дії відповідачів завдається шкода його інтересам як власника суміжної земельної ділянки, а тому просив позов задовольнити та відновити становище, яке існувало до початку проведення будівельни робіт.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року було замінено позивача на його правонаступника ОСОБА_2 (а.с. 14 Т.2), який підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково та ухвалено: зобовязати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 привести у відповідність із вимогами п. 6.7 Державних будівельних норм Б.2.2-5.:2011 «Благоустрій території», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28 жовтня 2011 року №259, огорожу, що розмежовує земельні ділянки за адресами: м. Дніпропетровськ, вул.Севастопольська, 67, та м. Дніпропетровськ, вул. Матроса Кошки, 30, вул. Севастопольська, 65, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Цим же рішенням стягнуто пропорційно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Проте цим вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що огорожа, яка розмежовує земельні ділянки за адресами: м. Дніпропетровськ, вул.Севастопольська, 67, та м. Дніпропетровськ, вул. Матроса Кошки, 30, вул. Севастопольська, 65 не відповідає вимогам п. 6.7 Державних будівельних норм Б.2.2-5.:2011 «Благоустрій території», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28 жовтня 2011 року №259, а також ця огорожа може нести загрозу здоровю та життю мешканцям вказаних домоволодінь.

Але з цими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 належить земельна ділянка та квартира №5 в житловому будинку літ. А-3, що розташовані в м. Дніпропетровську по вул. Севастопольська, 67, на підставі догвору дарування від 26 жовтня 2015 року реєстровий №1927 та договору про визначення часток від 05 жовтня 2015 року (а.с. 1-7, 11 Т.2).

А, відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належать на праві спільної сумісної власності житловий будинок по вул. Матроса Кошки, 30 в м. Дніпропетровську, а також земельні ділянки площею 0,0216 га та 0,1 га по вул. Матроса Кошки, 30 та вул. Севастопольська, 65 в м. Дніпропетрвоську (а.с. 18, 53-58 Т.1).

Згідно вимог ст. 316 ч.1, ст. 317 ч.1 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, а статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодекам, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч.1 ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи до: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Крім того, статтею 16 ЦК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування мольної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, позивач ОСОБА_5 звертаючись до суду із вказаними позовними вимогами, які підтримав його правонаступник ОСОБА_2, просив зобовязати відповідачів усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом знесення самочинного будівництва-житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться на земельних ділянках, розташованих в м. Дніпропетровську по вул. Матроса Кошки, 30 та вул. Севастопольска, 65. Разом з цим, позивач не конкретизував, які конкретно самовільно збудовані обєкти нерухомості підлягають знесенню, за який рахунок та яким чином порушені права позивача, а згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванняи не може грунтуватися на припущеннях, у звязку з чим такого способу захисту як усунення перешкод в користуванні власністю шляхом знесення самочинного будівництва-житлового будинку та господарських споруд без відповідної конкретизації та обгрунтувань не передбачено діючим законодавствам.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно ч.7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту при будівництві нерухомості, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

На зазначене звернуто увагу і в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року №6, зокрема в абз.1,3 п.22 вказано, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

А в п. 24 цієї постано вказано, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

У звязку з чим, саме з позовом про знесення самочинного будівництва повинен звертатися відповідний державний орган місцевого самоврядування, але такого позову предявлено не було.

Крім того, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

А, як вбачається із оскаржуваного рішення суд першої інстанції зобовязав відповідачів привести у відповідність із вимогами п. 6.7 Державних будівельних норм Б.2.2-5.:2011 «Благоустрій території», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28 жовтня 2011 року №259, огорожу, що розмежовує земельні ділянки за адресами: м. Дніпропетровськ, вул.Севастопольська, 67, та м. Дніпропетровськ, вул. Матроса Кошки, 30, вул. Севастопольська, 65, проте позивач та його правонаступник таких позовних вимог не предявляли та суд про це не просили, у звязку з чим суд першої інстанції взагалі вийшов за межі позовних вимог.

Також, відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, уточнити позов.

Так, як вбачається з матеріалів справи по справі було проведено судову будівельно-технічну експертизу та висновком якої №4130-14 від 09 вересня 2015 року встановлено невідповідність огорожі, що розмежовує земельні ділянки за адресами: м. Дніпропетровськ, вул.Севастопольська, 67, та м. Дніпропетровськ, вул. Матроса Кошки, 30, вул. Севастопольська, 65, із вимогами п. 6.7 Державних будівельних норм Б.2.2-5.:2011 «Благоустрій території», але після проведення цієї експертизи позивач, згідно ст.ст 11, 27, 31 ЦПК України позовні вимоги не уточнював та не змінював.

У звязку з чим позовні вимоги є необгрунтованими, а суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та передчасно прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам закону, ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому це рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні власністю та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Ж.І. Максюта

ОСОБА_6