Справа № 361/4396/16-ц
Провадження № 2/761/3069/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги (факторингу) до фізичної особи,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, згідно якого просила: визнати недійсними договір купівлі-продажу права вимоги (факторингу), укладеного 25.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельтабанк» в частині передачі прав вимоги до боржника (позивача - фізичної особи ОСОБА_1) за кредитним договором №2615/0708/88-025 від 28.07.2008 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу права вимоги (факторингу), укладеного 15.06.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельтабанк» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» в частині передачі прав вимоги до боржника (позивача - фізичної особи ОСОБА_1) за кредитним договором №2615/0708/88-025.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28.07.2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», було укладено кредитний договір №2615/0708/88-025.

При цьому, 25.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до позивачки за кредитним договором №2615/0708/88-025 від 28.07.2008 року. В подальшому, ПАТ «Дельта Банк» було відступлено ПАТ «Альфа-Банк» право вимоги до позивачки за вказаним кредитним договором, в зв'язку з чим 15.06.2012 року також було укладено Договір купівлі-продажу вимоги.

Разом з тим, позивачка вказує, що на момент укладення між відповідачами вищенаведених договорів, було чинним Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», згідно п. 1.2 якого до фінансової послуги факторингу було віднесено операції з фінансовими активами набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі право вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

На підставі викладеного, позивачка вважає, що наявність обмеження щодо відступлення права вимоги (факторингу) до фізичної особи-боржника, яка не є суб'єктом господарювання, є підставою для визнання Договору купівлі-продажу права вимоги (факторингу) від 25.05.2012 року, а також Договору купвлі-продажу права вимоги від 15.06.2012 року недійсними на підставі ч. 1 ст.203 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідачі своїх представників в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки своїх представників суд не повідомили.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін, а також те, що представник позивачки стосовно заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

При цьому, положеннями ст. 1079 ЦК України регламентовано, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Так, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28.04.2015 року, яке набрало законної сили 10.11.2015 року, встановлено, що 28.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2615/0708/88-025, за умовами якого позивачці було надано кредитні кошти у розмірі 120 000,00 доларів США.

Також, вказаним рішенням суду встановлено, що 25.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до позивачки за кредитним договором №2615/0708/88-025 від 28.07.2008 року. В подальшому, ПАТ «Дельта Банк» було відступлено ПАТ «Альфа-Банк» право вимоги до позивачки за вказаним кредитним договором, в зв'язку з чим 15.06.2012 року також було укладено Договір купівлі-продажу вимоги.

Враховуючи положення ч.3 ст. 61 ЦПК України, вищезазначені обставини, встановлені рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28.04.2015 року, не потребують доказуванню у даній справі.

Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивачка просить визнати вищевказані договори недійсними, оскільки на момент їх укладення діяла заборона щодо відступлення права вимоги до боржника - фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання.

Так, у відповідності до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» операції з факторингу належать до фінансових послуг.

Як передбачено ст. 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносини, що виникають у зв'язку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України з питань регулювання ринків фінансових послуг, а також прийнятими згідно з цими законами нормативно-правовими актами.

Поряд з цим, відповідно до ч.2 ст. 5 цього Закону виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Як встановлено в судовому засіданні, що на момент укладення спірних договорів було чинним Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», п.1 якого до фінансових послуг факторингу віднесено сукупність наступних операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає права грошової вимоги; набуття відступлено права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується таке відступлення.

При цьому, слід зазначити, що Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі від 16.02.2016 року по справі №2а-12909/12/2670 прийшов до висновку, що вказане розпорядження №231 є офіційним письмовим документом, прийнятим у визначеній законодавством формі, за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, які поширюють свою дію на невизначене коло осіб, і призначений для неодноразового застосування, тобто за своїми ознаками є нормативно-правовим актом.

Тобто, виходячи зі змісту вищевикладеного, можна дійти висновку, що момент укладення спірних договорів існувало встановлене нормативно-правовим актом державного органу, що здійснює, регулювання ринків фінансових послуг, обмеження щодо відступлення права вимоги до боржника - фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання.

В той же час, як встановлено судом, позивачка, укладаючи з ВАТ «Сведбанк» кредитний договір від 28.07.2008 року, діяла як фізична особа, а не як суб'єкт господарювання.

Відтак, з урахуванням вище встановлених обставин, суд вважає, що ПАТ «Дельта банк» та ПАТ «Альфа Банк», як фактори за договорами від 25.05.2012 року та від 15.06.2012 року, не мали права на придбання права відступної вимоги до позивачки, як боржника - фізичної особи, оскільки до фінансової послуги факторингу відносяться фінансування клієнтів, покупка переданого права грошової вимоги і отримання плати за користування грошима, здійснені виключно з суб'єктами господарювання.

Разом з тим, як передбачено ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

На підстав викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову, зокрема, стосовно того, що на момент укладання спірних договорів діяло обмеження щодо відступлення права вимоги (факторингу) стосовно боржника - фізичної особи, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що договір купівлі-продажу прав вимоги (факторингу), укладений 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта» , та договір купівлі-продажу права вимоги (факторингу), укладений 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ Альфа-Банк», слід визнати недійсними в частині передачі права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №2615/0708/88-25 від 28.07.2008 року.

Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 183 грн. 73 коп. з кожного, які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 63, 64, 66, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 228, 232, 294, 296 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги (факторингу) до фізичної особи - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги (факторингу), укладений 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» в частині передачі прав вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 2615/0708/88-25 від 28 липня 2008 року.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги (факторингу), укладений 15 червня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» в частині передачі прав вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 2615/0708/88-25 від 28 липня 2008 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 у рівних частках судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп., а саме по 183 (сто вісімдесят три) грн. 73 коп. з кожного.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь держави у рівних частках судовий збір в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп., а саме по 183 (сто вісімдесят три) грн. 73 коп. з кожного.

Рішення може бути переглянуте судом за заявою відповідача поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення, а також рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після перегляду справи апеляційним судом, або після закінчення строків для подання апеляційної скарги та заяви про перегляд заочного рішення.

Суддя: