22.05.2017 Єдиний унікальний номер 205/4779/16-ц
Провадження №2/205/649/17
22 травня 2017 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Шавули В.С.
за участю секретаря Романової А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на нерухоме майно, -
У червні 2016 року позивачка звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.2-4).
В обґрунтування вимог позивач зазначила, що з 20 жовтня 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Під час шлюбу, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20.07.2009 року, позивачка придбала квартиру АДРЕСА_1
Кошти на придбання квартири позивачка взяла у кредит, який самостійно виплачувала. Частину коштів на квартиру їй дали батьки. Відповідач жодних грошових коштів на придбання квартири не надавав.
На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.05.2011 року шлюб між сторонами розірвано.
З жовтня 2010 року відповідач у вказаній квартирі не проживає, а починаючи із грудня 2010 року перебуває у розшуку.
Посилаючись на обґрунтування позовної заяви та викладене вище позивачка просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1
В судове засідання позивачка не з'явилась. Її представник за договором адвокат ОСОБА_3 надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без участі позивачки та представника. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити (а.с.194).
Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надсилав.
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 суду надали пояснення щодо не проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 починаючи з 2010 року. Інформацією стосовно обставин придбання квартири в кредит, сплати чергових платежів позивачкою не володіють.
Тому, суд вважає пояснення свідків такими, що не стосувались обставин спору та відхиляє їх.
Свідок ОСОБА_8 - батько позивачки, пояснив, що донька виплачувала кредит за квартиру з їхньою допомогою (з допомогою батьків).
Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.
Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України.
Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ст.16 ЦК України, одними із засобів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права.
За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд, з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, заслухавши пояснення сторін, свідка, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони із 20 жовтня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2011 року (а.с.11,13).
Згідно ч.2,4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Позивачка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6). Відповідач також зареєстрований за вказаною адресою, але тривалий час не проживає, про що свідчать акти про не проживання від 02.01.2011 року, 05.03.2011 року, 25.06.2011 року, 03.10.2011 року (а.с.14,15,16,17) та пояснення свідків.
На підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2013 року ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с.19-20).
Між ТОВ «Приват Комплект» та ОСОБА_1 03 березня 2008 року укладено договір № 7/03.03. резервування квартири (а.с.132-135).
03 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «СК «ІНГОСТРАХ» укладено договори страхування майна та особистого страхування (а.с.128,129).
На підставі договору купівлі-продажу від 20 липня 2009 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.33-34). Згідно відомостей із Реєстру прав власності на нерухоме майно, право приватної власності власником квартири зареєстрована ОСОБА_1 (а.с.32,з.а.с.114).
Згідно п. 23 Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Вказана позиція викладена у постанові ВСУ від 07.12.2016 року справа № 6-1568цс16.
Суд, дослідивши надані позивачкою докази у обґрунтування та підтвердження того, що кошти за які придбано спірну квартиру надані саме їй в кредит задля придбання житла, а також підтверджено поясненнями свідка ОСОБА_8 (батька позиваки), що батьки допомагали позивачці грошовими коштами придбати спірну квартиру.
За ч.3 ст.. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст..328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ст. 321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції вважає у повному обсязі доведеними з боку позивачки обставини купівлі нерухомого майна за рахунок належних їй на умовах кредитного договору коштів та набуття в період шлюбу із відповідачем права особистої приватної власності на спірну квартиру.
Вирішуючи питання щодо судових витрат відповідно до ст.. 88 ЦПК України, суд враховує, що сторони не звільнені від сплати судового збору, позовні вимоги задоволено у повному обсязі, тому із відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати у сумі 551,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 41, ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, ст.ст. 15,16,190,391 ЦК України, ст.ст.3, 21, 57, 60, 61, 63, 74 СК України, ст.ст. 5, 6, 10, 11, 57-60, 88, 197, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, ?
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на нерухоме майно,- задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1, РНОКПП: НОМЕР_1, право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1.
Стягнути із ОСОБА_2, РНОКПП: НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, РНОКПП: НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, судові витрати в сумі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна грн. 20 коп.).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя В. С. Шавула