Справа № 126/274/17 Провадження № 22-ц/772/1543/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

06 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою редакції районної газети "Бершадський край" на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Громадсько-політичної газети "Бершадський край", ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити дії, -

встановила:

ОСОБА_3 звернулася в районний суд з позовом до Громадсько-політичної газети "Бершадський край", ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити дії. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що 28 жовтня 2016 року в громадсько-політичній газеті "Бершадський край" була надрукована стаття під назвою "Шумовиння. Кому заважають наша газета та редактор", автором якої є редактор цієї ж газети ОСОБА_4

У даній статті мова йде про позивача ОСОБА_3, однак факти викладені лукаво, викривлено, однобоко та спотворено.

З метою надати відповідь зі спростуванням викладених щодо позивача фактів нею було подано до редакції газети статтю з вимогою надрукувати її в районній газеті. Відповідач редактор газети ОСОБА_4 відмовив їй у цьому зіславшись на те, що стаття не може бути надрукована, оскільки автором статті не спростовуються та не заперечуються факти, викладені у його статті, сама стаття складена непрофесійно, у ній відсутня обєктивність та логіка.

Така відмова на думку позивача, порушує її законне, конституційне право на відповідь, а тому просила зобовязати редакцію газети надрукувати її статтю (спростування) як відповідь на статтю редактора газети.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2017 року позов задоволено, зобовязано Громадсько-політичну газету "Бершадський край" та головного редактора газети ОСОБА_4 надати право ОСОБА_5 опублікувати відповідь на статтю ОСОБА_4 "Шумовиння. Кому заважають наша газета та редактор?" в строк, що не перевищує десяти днів з дня подачі тексту відповіді.

Витрати повязані з опублікуванням відповіді покладено на редакцію газети "Бершадський край". Вирішено питання про розподіл судових витрат і стягнуто їх з відповідачів.

Не погодившись із зазначеним рішенням редакція газети "Бершадський край" в особі редактора - відповідача ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також порушення і невірне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 і її представник ОСОБА_6 проти вимог апеляційної скарги заперечували, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Від відповідача апеляційному суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, вимоги апеляційної скарги підтримує і просить задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача і її представника, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляції та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін виплавають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, а тому підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в позові з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_4 не навів жодного доказу щодо достовірності інформації, викладеної ним в статті «Шумовиння. Кому заважають наша газета та редактор», а позивач ОСОБА_3 не скористалась своїм правом та не надала суду доказів щодо неправдивості фактів, викладених щодо неї в статті редактора газети ОСОБА_4 та не наполягала на такому способі захисту свого права, як спростування недостовірної інформації, але звернулася із вимогою про публікацію спростування. Відмова ж відповідача в такій публікації, що виражена в редакційному висновку, не містить жодних правових підстав, і тому є незаконною та такою, що порушує право позивача на свободу вираження поглядів та право на відповідь.

Проте з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися, так як він не відповідає дійсним обставинам справи, суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи і неправильно застосував норми матеріального права.

Так, апеляційним судом встановлено, що 28 жовтня 2016 року в газеті "Бершадський край" надрукована та розповсюджена стаття під назвою: "Шумовиння кому заважають наша газета та редактор", автором якої є ОСОБА_7, який працює на посаді редактора зазначеного видання (а.с. 6).

В даній статті вісім разів згадувалося прізвище депутата районної ради, голови районної організації ПП ВО "Батьківщина", позивача ОСОБА_3, яка 01.11.2016 року звернулася до редактора газети ОСОБА_4 із вимогою опублікувати без скорочень та виправлень в найближчому запланованому номері газети "Бершадський край" відповідь на статтю "Шумовиння Кому заважають наша газета та редакція" й додала текст такої відповіді (а.с. 9-11).

За змістом вимоги ОСОБА_3 вважає викладену в статті інформацію недостовірною, перекрученою, необєктивною та такою, що не відповідає дійсності, і відповідно до статей 26, 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації» має бути спростована редакцією шляхом опублікування спростування у формі відповіді, обсяг якої не перевищує спростовуваного матеріалу.

Редактором газети "Бершадський край" ОСОБА_4 надано редакційний висновок на відповідь (спростування) ОСОБА_3, яким відмовлено останній в її опублікуванні (а.с. 8).

Згідно з статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в тому числі для захисту репутації або прав інших людей (частина 2 статті 34).

Водночас відповідно до частин першої, четвертої статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням такої недостовірної інформації.

Порядок і межі здійснення особою вищевказаних особистих немайнових прав, а також способи їх захисту визначаються положеннями Цивільного Кодексу України, Законом України "Про інформацію", а також Законом України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні".

Згідно з частиною 1 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Частинами 6-7 цієї статті передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Статтею 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» також передбачено, що громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про цю особу відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність.

Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою.

Законом передбачені вимоги до такого спростування щодо його форми і обсягу(частини 3-6 статті 37), а також випадки, коли редакція зобовязана або вправі відмовити в публікації спростування (частини 7 і 8 статті 37).

Редакція зобов'язана в строк, що не перевищує одного місяця з дня надходження вимоги, опублікувати спростування, і письмово повідомити заявника про строк і час публікації спростування у разі затримки або про відмову в його публікації, зазначивши підстави відмови.

Заявник має право оскаржити відмову в публікації спростування або порушення порядку його публікації до суду, який приймає скаргу до розгляду протягом року з дня публікації спростовуваних відомостей.

Отже стаття 277 ЦК України й інші акти цивільного законодавства передбачають два спеціальних способи захисту особистих немайнових прав, якими є право на спростування неправдивої інформації та право на відповідь.

Під «правом на спростування» слід розуміти право фізичної особи вимагати від особи, яка порушила особисте немайнове право фізичних осіб шляхом поширення недостовірної інформації, визнання цієї інформації неправдивою у формі, яка є ідентичною чи адекватною до форми поширення неправдивої інформації.

Водночас під «правом на відповідь» слід розуміти право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права.

Обидва способи захисту можуть мати місце у випадку, коли особисті немайнові права зазнали порушення внаслідок поширення інформації, а відмінність між ними полягає в тому, що: 1) відповідь передбачає внесення пояснення щодо поширених відомостей, тоді як спростування зводиться до визнання попередньо поширених відомостей неправдивими; 2) відповідь здійснюється особою, стосовно якої були поширені відомості, або членами її сімї, тоді як спростування особою, яка поширила ці неправдиві відомості.

Проте вимагати як спростування, так і відповіді можуть фізичні особи, стосовно яких поширена неправдива інформація, що порушує їх особисті немайнові права.

Відтак право на відповідь виникає за наявності юридичного факту правопорушення, що включає в себе:

1) поширення інформації, тобто доведення її до відома третьої особи будь-яким способом, за умови здатності сприйняття останньою її змісту;

2) така інформація стосується конкретної особи;

3) інформація не носить оціночного характеру, а та, що носить фактичний характер, є неправдивою, тобто такою, що не відповідає дійсності чи викладена неправдиво;

4) інформація порушує особисті немайнові права, якими в даному випадку є право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) а також право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, а сторонами не заперечується факт поширення інформації відповідачами редакцією газети «Бершадський край» і ОСОБА_4 як видавцем і автором публікації відповідно, а також та обставина, що вона стосується конкретної особи позивача ОСОБА_3

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку про оціночний характер поширеної інформації та недоведеність порушення її поширенням особистих немайнових прав позивача, а відтак відсутність підстав для задоволення позову.

Як розяснив Пленум Верховного суду України в п. 15 Постанови №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділову репутацію фізичної особи та юридичної особи", недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Статтею 5 Закону України "Про інформацію" визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню.

Так відповідно до статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Так само відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Згідно статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Зазначена норма передбачає також різницю між "інформацією" та "ідеями". Свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити. Вона включає також погляди, критику, припущення. Таким чином, гарантії статі 10 поширюються не тільки на "правдиву", тобто таку, що ґрунтується на фактах, інформацію. Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не повинна доводити їх правдивість - це є порушенням статті 10 Конвенції.

Незважаючи на існування фактів, які може бути доведено, правдивість оціночних суджень неможливо довести (Справа ЄСПЛ "Лінгенс проти Австрії").

Так, в заяві про усунення недоліків позовної заяви (а.с. 19-22) ОСОБА_3 уточнила вимоги позовної заяви й стверджувала про те, що її особисті немайнові права право на повагу до репутації, честі та гідності, були порушені поширеними відповідачами недостовірними висловами (інформацією): «Очолила депутатів ОСОБА_5» (за текстом статті «Очолила ходоків депутат районної ради ОСОБА_5»); «І дарма, що їх можна було тулити до будь-якого документа…»; «… депутатка ОСОБА_5 намагалася переконати депутатів і присутніх у тому, що це, мовляв, неправильно. Але зрештою переміг здоровий глузд»; «ОСОБА_5 намагається виправдати неправомірний розгляд громадською радою питання про реформування газети … про начебто примусову передплату на «Бершадський край (теж нема прикладів)»; «…я зрозумів: якщо у людини відсутнє почуття гумору, то, як сказав класик, пиши пропало»; «Так само це стосується і поняття «вороги преси». Це звання не передбачає проведення якихось репресивних заходів воно є простою констатацією фактів і приверненням уваги громадськості до тих, хто зазіхає на свободу слова»; «втягуватися у полеміку з людьми, які безпідставно втручаються у роботу преси, прикриваючись псевдопатріотичними гаслами»; «На мою (і не тільки) думку, з боку т. з. «активістів» йде спекуляція на ідеалах, які проголосила Революція гідності»; «…Їхні дикунські вигуки типу «Ганьба».

На думку колегії суддів вищевказані вислови відображають оціночні судження, думки, переконання автора, критичну оцінку ним певних фактів. Як такі, що відображають субєктивні думки і погляди відповідача, їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності.

Обґрунтовуючи порушення поширенням вищевказаної інформації її прав, позивач ОСОБА_3 не заперечувала викладених у статті фактичних обставин, а спростовує оціночні судження.

ОСОБА_3 того, колегія суддів звертає увагу на особливий статус відповідача, яка є публічною особою депутатом районної ради, головою районної організації ПП ВО «Батьківщина», а відтак має мати вищий «поріг вразливості», бути відкритою і готовою до критики і дискусії з питань, що становлять певний інтерес для громадськості.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_8 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998 року) Парламентської ОСОБА_9 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Розглядувана стаття в друкованому засобі масової інформації жодним чином не стосується особистого чи сімейного життя позивачки, а містить винятково критику її діяльності як депутата районної ради і громадського активіста.

Суд першої інстанції на зазначені обставини справи і вимоги закону уваги не звернув і прийшов до необґрунтованого висновку про те, що право позивача на відповідь виникає і без встановлення порушення її особистих немайнових прав.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач відповідно до статей 10, 60 ЦПК України не довела порушення її особистих немайнових прав поширенням відповідачами вказаної інформації, а тому відсутні підстави для застосування способів їх захисту, що передбачені статтею 277 ЦК України, статтею 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні».

Відповідно до пунктів 2-4 частини 1 статті 309 ЦПК України недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

ОСОБА_3 того, відповідно до частини 5 статті 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За подання апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_4 сплачено судовий збір в сумі 704 грн., які підлягають стягненню на його користь з позивача.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 31 5 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу редакції районної газети "Бершадський край" задовольнити.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до Громадсько-політичної газети «Бершадський край», ОСОБА_4 про зобовязання вчинити дії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 704 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_10
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду /підпис/ ОСОБА_11 /підпис/ ОСОБА_12 ОСОБА_10