Справа № 297/1001/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого Гал Л. Л., при секретарі Адамчо К.С., з участю представника позивача ОСОБА_1 за договором - адвоката ОСОБА_2, представників відповідача приватного підприємства «Свяс» за довіреністю - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_5 за договором - адвоката ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Берегове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Свяс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_7, про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПП «Свяс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_7, про стягнення боргу.

Позов мотивований тим, що 26.03.2009 року між ОСОБА_1 та ПП «Свяс» був укладений договір позики, згідно з умовами якого позивачка передала відповідачу у власність грошові кошти у сумі 264 350 гривень, які останній зобовязався повернути не пізніше 26.05.2009 року. У червні 2009 року ОСОБА_1 предявила позов до ПП «Свяс» про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.09.2012 року в цивільній справі № 707/5086/2012 в задоволенні вказаного позову було відмовлено. Крім цього, ухвалою Берегівського районного суду від 15.06.2009 року затверджено мирову угоду, укладену між ПП «Свяс» та представником ОСОБА_1, згідно якої з метою погашення боргу ПП «Свяс» передає у власність належне йому майно, а саме нежилу будівлю, розташовану за адресою м. Берегове, вул. Мукачівська, 190, корп. «Б», що складається з трьох приміщень загальною площею 455,6 кв. м., 343,8 кв. м., 17,5 кв. м., та земельні ділянки на яких розташована вищезазначена будівля площею 0,5 га та 0,25 га. Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.07.2009 року ОСОБА_1 продає вищевказане майно ОСОБА_8.

Пізніше, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24.04.2015 року скасовано рішення суду першої інстанції від 18.09.2012 року та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ПП «Свяс» на користь ОСОБА_1 борг за договором позики з урахуванням штрафних санкцій, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних у розмірі 374 178, 75 гривень.

Однак у звязку з тим, що штрафні санкції, інфляційні нарахування та три проценти річних за договором позики вищевказаним судовим рішенням були стягнуті за період з 27.05.2009 року по 19.09.2012 року, позивачка предявила даний позов про стягнення таких за період з 20.09.2012 року по 29.04.2015 року, пеню за порушення грошового зобовязання 1 256 984,25 гривень, у розмірах проценти за користування позикою 70 854,88 гривень, три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобовязання 20 655,72 гривень, інфляційні нарахування 175 158,31 гривень.

Ухвалою Берегівського районного суду від 29.04.2015 року задоволено заяву про забезпечення позову від 29.04.2015 року, згідно якої накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно ПП «Свяс», місцезнаходження якого м. Берегове, вул. Мукачівська, 190 корп. «Б» Закарпатської області (том 1 а.с. 26-27).

Також ухвалою Берегівського районного суду від 29.05.2015 року залучено до участі в справі в якості третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (том 1 а.с. 46).

Рішенням Берегівського районного суду від 30.09.2015 року позов ОСОБА_1 до ПП «Свяс» частково задоволено та стягнуто з ПП «Свяс» в користь ОСОБА_1 пеню за порушення грошового забезпечення у розмірі 482 438,75 гривні, проценти за користування позикою у розмірі 70 854,88 гривні, три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобовязання у розмірі 20 655,72 гривні, інфляційні нарахування у розмірі 175 158,31 гривні, судового збору у розмірі 3 654 гривні (том 1 а.с. 139-145).

Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 12.10.2016 року скасовано рішення Берегівського районного суду від 30.09.2015 року та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції (том 2 а.с. 96-98).

В судовому засіданні позивачкою ОСОБА_1 через канцелярію суду подано заяву про збільшення позовних вимог, а саме позивачка просить стягнути на її користь з ПП «Свяс» пеню за порушення грошового зобовязання за період з 29 квітня 2014 року по 18 травня 2017 року у розмірі 1 473 751,25 гривень (том 2 а.с. 165).

Представник позивачки ОСОБА_1 за договором ОСОБА_2 в судовому засіданні позов та заяву про збільшення позовних вимог підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Він пояснив, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права отримання сум, передбачених Цивільним кодексом України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином. З метою врегулювання спору сторонами була укладена мирова угода, згідно якої відповідач передає у власність позивача належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме нежилу будівлю, розташовану за адресою м. Берегове, вул. Мукачівська, 190, корп. «Б», що складається з трьох приміщень загальною площею 455,6 кв. м., 343,8 кв. м., 17,5 кв. м., та земельні ділянки на яких розташована вищезазначена будівля площею 0,5 га та 0,25 га.. Однак, мирова угода судовим рішенням була скасована та на спірне майно ПП «Свяс», яке зазначене вище було накладено арешт позивачка фактично не могла користуватися ним, а отже вважається, що приватне підприємство боргує їй за договором позики укладеного 26.03.2009 року.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_4 проти позову заперечив та пояснив, рішенням апеляційного суду від 24.04.2015 року у рахунок погашення заборгованості, в тому числі за договором позики від 26.03.2009 року на загальну суму 395 550 гривень, за затвердженою судом мировою угодою 15.06.2009 року було передано ОСОБА_1 у власність нежитлові приміщення загальною площею 816,9 кв. м. та земельні ділянки площею 0,50 га та 0,25 га у м. Берегове по вул. Мукачівській, 190, корп. «Б». Однак рішенням апеляційного суду від 28.08.2009 року ухвалу місцевого суду про затвердження мирової угоди було скасовано, але ОСОБА_1 вже у липні 2009 року продала за договором купівлі-продажу зазначене нерухоме майно третій особі ОСОБА_8. За розглядом іншої справи рішенням від 18.09.2012 року суд стягнув з ПП «Свяс» на користь ОСОБА_1 заборгованість, включаючи пеню за період з 27.05.2009 року по 03.06.2009 року, та витребував на користь ПП «Свяс» від ОСОБА_8 вищезазначене майно. На даний час майно ПП «Свяс» не повернуто, ОСОБА_1 до даного моменту користується коштами, вирученими від продажу майна підприємства переданого їй у рахунок заборгованості за договором позики. За таких обставин твердження позивача про прострочення ПП «Свяс» виконання зобовязань за договором позики у даній справі не відповідає дійсності та не може слугувати підставою задоволення позовних вимог про стягнення пені, процентів, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних заявлених з посиланням на прострочення виконання зобовязань за договором позики. З моменту передачі майна підприємства «Свяс», в рахунок виконання договору позики, у власність позивача ОСОБА_1, всі зобовязання виконані в повному обсязі. Також представник відповідача ОСОБА_4 зазначив, що ПП «Свяс» не визнає обставину отримання коштів у сумі 264 350 гривень по договору позики від ОСОБА_1 26.03.2009 року, оскільки позивачкою не надано доказів передачі коштів.

Представник відповідача ПП «Свяс» за довіреністю - ОСОБА_9 підтримала думку ОСОБА_4 та просила відмовити у позові в повному обсязі.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_5, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору та її представник за договором - ОСОБА_6 підтримали позицію представників відповідача ПП «Свяс» та заперечили проти заявленого позову, додатково пояснив, що з червня 2009 року позивачка ОСОБА_1 не несе жодних збитків, жодних втрат від надання в березні 2009 року позики підприємству, сама неправомірно користується коштами від продажу майна підприємства. Подання позову ОСОБА_1 про стягнення на її користь великої суми штрафних санкцій, три проценти річних, інфляційних збитків з підприємства, свідчить про зловживання правом, є поведінкою, спрямованою на завдання шкоди підприємству, та такий позов не відповідає принципам справедливості, добросовісності та моральним засадам суспільства.

Позивачка ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_10, яка не заявляє самостійних вимог в судове засідання не зявилися, про місце та час розгляду справи були належним чином повідомлені.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, третю особу та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 26 березня 2009 року між ОСОБА_1 та ПП «Свяс» укладено договір позики, відповідно до умов якого позивачка передала у власність підприємства грошові кошти в розмірі 264 350 гривень, які відповідач зобовязався повернути не пізніше 26 травня 2009 року. У звязку з невиконанням зобовязань за договором позики рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року стягнуто з ПП «Свяс» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26.03.2009 року у розмірі 374 178 гривень 75 копійок (том 1 а.с. 78-83).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості , такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Ухвалою Берегівського районного суду від 15.06.2009 року затверджено мирову угоду, укладену між ПП «Свяс» та представником ОСОБА_1, згідно якої з метою погашення боргу ПП «Свяс» передає у власність належне йому майно, а саме нежилу будівлю, розташовану за адресою м. Берегове, вул. Мукачівська, 190, корп. «Б», що складається з трьох приміщень загальною площею 455,6 кв. м. під літерою «А», 343,8 кв. м. під літерою «Л», 17,5 кв. м. під літерою «Р», та земельні ділянки на яких розташована вищезазначена будівля площею 0,50 га та 0,25 га. (том 1 а.с. 112).

Згідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обовязків сторін та предмета позову.

17 липня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 укладено договори купівлі-продажу вказаних приміщень та земельних ділянок, за яким позивачка отримала грошові кошти в рахунок погашення позики ( том 1 а.с. 221-222).

Пізніше ухвала, про затвердження мирової угоди, на виконання умов якої вказане нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_1 та в подальшому нею відчужено ОСОБА_8, скасована, рішенням апеляційного суду від 24 квітня 2015 року, витребувано від ОСОБА_8 на користь ПП «Свяс» нежитлові приміщення та земельні ділянки та скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_8 (том 1 а.с. 78-83).

Суд перевіривши доводи представників відповідача, третьої особи та її представників щодо повернення позивачкою майна або коштів підприємству після скасування ухвали про затвердження мирової угоди, встановив, що починаючи з 15 червня 2009 року позивачка користується майном підприємства, отриманого в рахунок погашення заборгованості за договором позики, а з липня 2009 року коштами від його продажу, якими продовжує користуватися.

Так як, рішенням апеляційного суду від 24 квітня 2015 року скасовано мирову угоду, затверджену ухвалою Берегівського районного суду від 15.06.2009 року та, яка фактично була виконана, ця обставина викликає правові наслідки, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, як існують на момент відшкодування.

Отже, оскільки майно відчужене третій особі, між сторонами спірних відносин, ОСОБА_1 та ПП «Свяс», не могла бути застосована реституція. Тому станом на день розгляду справи, відсутні будь-які підстави стверджувати, що ПП «Свяс» не одержавши своє майно, є таким, що прострочило виконання зобовязання за договором позики. За наведених обставин вимоги позивачки не ґрунтуються на законі та суперечать справедливості та добросовісності як загальним засадам цивільного законодавства, передбаченого ст. 3 ЦК України.

Крім того, за змістом ч. 2 ст. 613 ЦК України якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обовязок, виконання зобовязання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Відповідно до наведених доводів, судом також встановлено, що позивачка зловживає цивільним правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України) на захист свої прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України.

Так судом встановлено, що за період часу з 20.04.2012 року по 18.05.2017 року позивачка ОСОБА_1 користувалась майном, а потім коштами одержаних від продажу майна відповідача ПП «Свяс», у звязку з цим у позивачки відсутнє порушене право, яке б підлягало захисту в судовому порядку.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Позивачкою ОСОБА_1, та її представником не доведено та не надано доказів того, що отримане нерухоме майно від ПП «Свяс» в погашення заборгованості за договором позики від 26.03.2009 року або кошти, отримані від відчуження даного майна, були повернуті відповідачу.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає у заявленому позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212, 213, 214 ЦПК України, ст.ст. ст. 3, ч. 3 ст. 13, ст. 16, ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 613 ЦК України,

рішив:

У задоволенні збільшеного позову ОСОБА_1 до приватного підприємства «Свяс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_7, про стягнення боргу - відмовити.

Вжитий захід забезпечення позову, згідно ухвали про забезпечення позову від 29 квітня 2015 року, яким було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності Приватному підприємству «Свяс», застосовувати до набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя ОСОБА_11.