АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/229/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Соколової В.В., Усика Г.І.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Скурської Валентини Володимирівни в інтересах Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/229/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гладун Х.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року відмовлено в задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі по тексту - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Не погодившись із таким рішенням суду, Скурська В.В. в інтересах ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволені позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», неправильно застосувавши норми Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В судовому засіданні ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважала, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» явку свого уповноваженого представника не забезпечило, про час та місце апеляційного розгляду справи позивач повідомлений належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представника позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18 січня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «БанкФінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», було укладено кредитний договір № 55-08-И/33, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 632 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13% річних та кінцевим терміном його повернення до 17 січня 2028 року (а.с.11-15).

Відповідно до п.2.3. вказаного договору кредитні ресурси отримані позичальником за цим договором використовуються за цільовим призначенням для придбання 2-х кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 73,00 кв.м., житловою площею - 45,86 кв.м.

Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 73,00 кв.м., житловою площею - 45,86 кв.м., яка належить ОСОБА_3 на праві власності (а.с.28-33).

Відповідно до п.8 вказаного договору звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

В зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 серпня 2010 року, що набрало законної сили, стягнуто з відповідачів солідарно суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 744 098,42 доларів США, що еквівалентна 5 868 034,54 грн. (а.с.34-39).

Відповідно до довідки форми № 3, видної Комунальним підприємством по утриманню та експлуатації житлового фонду «Липкижитлосервіс» 03 лютого 2015 року, в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.91).

12 лютого 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_3, ОСОБА_4 було направлено вимогу про виселення з квартири АДРЕСА_2, яка є предметом іпотеки, в зв'язку із прийняттям банком рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення (а.с.43-47).

Вказані вимоги залишилися без задоволення.

Станом на 20 січня 2015 року, відповідно до наданих позивачем розрахунків, була наявна заборгованість за кредитним договором № 55-08-И/33 від 18 січня 2008 року на загальну суму 12 458 697,45 грн., з яких: 572 403,42 доларів США - залишок заборгованості за кредитом, 13 187,14 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом, 4 229,27 доларів США - відсотки за користування кредитом, 74 740,07 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками, 1 977 125,80 грн. - пеня (а.с.53-63).

У березні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» порушило перед судом питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 55-08-И/33 від 18 січня 2008 року та просило звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 шляхом визнання права власності на зазначене майно за позивачем за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Крім того, оскільки в квартирі, що є предметом іпотеки, значаться зареєстрованими та в ній проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які вимоги позивача про добровільне звільнення житлового приміщення у встановлений законом строк не виконали, позивач ставив питання про їх виселення зі спірної квартири.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

При цьому, ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що на спірні правовідносини, які склалися між сторонами у справі, розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки останній до спірних правовідносин норми матеріального права застосував невірно.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання − звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак, установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права за звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) іпотечне майно.

Крім того, згідно з п.4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проводять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Вирішуючи справу, суд не врахував, що вказаний Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, який відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, що застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, який містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Отже, суд дійшов помилкового висновку про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки в період дії цього Закону.

В той же час заявлені банком позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

За правилом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (позасудове врегулювання) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотеко держателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Відповідно до положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Із правових позицій Верховного Суду України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 11 грудня 2013 року №6-124цс13 та постанові від 30 березня 2016 року №6-1851цс15, які відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК є обов'язковими для всіх судів України, вбачається наступне.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (постанова Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року №6-124цс13).

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки (постанова Верховного Суду України від 30 березня 2016 року №6-1851цс15).

У даному конкретному випадку п.11.3.1. договору іпотеки від 18 січня 2008 року передбачене застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (розділ 11 договору іпотеки).

Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» (п. 11.1, 11.2.,11.3. договору іпотеки).

Таким чином, іпотечним договором визначено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом отримання права власності на предмет іпотеки є одним із позасудових способів врегулювання і здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

З огляду на цю обставину у контексті положень Закону України «Про іпотеку» та правових позицій Верховного Суду України щодо застосування цього Закону, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 28 квітня 2017 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» був укладений договір відступлення права вимоги за кредитними договорами №55-08-И/33 від 18 січня 2008 року, №33-09/08-А від 31 липня 2008 року, №33-09/08-А-Л від 31 липня 2008 року з усіма відповідними до них додатковими угодами, договорами застави, договору іпотеки, договору поруки, згідно до якого всі права вимоги за вищевказаними договорами перейшли до ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк».

Крім того, під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що заборгованість ОСОБА_3 по кредитним договорам №55-08-И/33 від 18 січня 2008 року, №33-09/08-А від 31 липня 2008 року, №33-09/08-А-Л від 31 липня 2008 року, укладеними між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне РУ» та ОСОБА_3 в балансі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не обліковується (т.2, а.с.150).

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо не застосовано закон, який підлягав застосуванню (ч.2 ст. 309 ЦПК).

Оскільки за правилом ч. 3 ст. 303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову «Банк «Фінанси та Кредит».

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Скурської ВалентиниВолодимирівни в інтересах Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: В.В. Соколова

Г.І.Усик