АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6526/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1187/17Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Дорош А.І., Гальонкіна С.А., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, третя особа - публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 ОСОБА_5»,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на даний час вона перебуває з відповідачем у шлюбі. Крім того, зазначила, що за час спільного проживання та за рахунок спільних коштів ними було придбано квартиру АДРЕСА_1. Тому, посилаючись на норми ст.ст. 60, 70 СК України, позивач просила суд поділити майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя та виділити кожному із сторін у власність ? частку квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_3, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в розмірі 2034 грн. 50 коп.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апелянт вважає, що дане рішення суду винесене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на те, що судом не в повному обсязі було зясовано обставини справи, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Судове засідання проводилось за участі сторін та їх представників, за відсутності третьої особи, яка подала заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 23 серпня 2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Згідно з договором купівлі-продажу від 11 вересня 2006 року відповідач ОСОБА_2 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1.

Як встановлено судом та не оспорюється відповідачем, часом набуття спірної квартири ОСОБА_2 у власність є 11 вересня 2006 року, а шлюб між сторонами укладено 23 серпня 2006 року, тобто, часом набуття квартири у власність є період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі, який не розірвано і на час вирішення даної справи судом. Крім того, встановлено, що на час придбання спірної квартири АДРЕСА_1 її вартість склала 167 273 грн. (пункт 3 договору купівлі-продажу).

Також, дослідженими в справі доказами встановлено, що між відповідачем ОСОБА_2 та ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_5» 31 серпня 2006 року було укладено кредитний договір (договір про іпотечний кредит № 014/0039/74/68829) з отриманням відповідачем кредитних коштів в загальній сумі 25000 доларів США. Зазначений розмір кредитних коштів банківською установою було надано відповідачу з цільовим призначенням для придбання спірної квартири. При цьому між ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_5» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за яким відповідач в забезпечення виконання своїх зобовязань за кредитним договором передав в іпотеку спірну квартиру. Позивач надавала згоду при отримані кредиту та передані квартири в іпотеку.

Станом на час вирішення даної справи судом, кредитний договір між відповідачем та банківською установою є чинним, не є розірваним, а також станом на 09 лютого 2017 року залишок суми кредиту складає 12199,69 доларів США.

Місцевим судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 підшуковувалася для спільного проживання обома сторонами по справі та придбана саме з метою спільного проживання в ній ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як подружжя.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що джерелом походження коштів, за які було придбано спірну квартиру, є кредитні кошти, отримані за кредитним договором, укладеним в інтересах сімї (обох сторін по справі), тобто джерелом набуття квартири є спільні кошти подружжя. Тому, оскільки частки співвласників в праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, суд прийшов до висновку, про необхідність поділу спільного майна подружжя та визнання за кожним із сторін по справі права власності на 1/2 частку квартири, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Розглядаючи спір в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Так, місцевим судом встановлено, що квартира №53, яка знаходиться по вул. Великотирновська, 31/1 в м. Полтаві, придбано подружжям за час перебування у шлюбі, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, з наданих матеріалів справи вбачається, що кредитний договір було укладено за час перебування сторін по справі в зареєстрованому шлюбі, а кошти в рахунок погашення суми кредиту також сплачувалися в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Тобто, кредитний договір був укладений та виконувався в інтересах обох з подружжя.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що джерелом походження коштів, за які було придбано спірну квартиру, є кредитні кошти, отримані за кредитним договором, укладеним в інтересах сімї (обох сторін по справі), тобто джерелом набуття квартири є спільні кошти подружжя.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Колегія суддів вважає, що оскільки частки співвласників в праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, а тому місцевий суд дійшов до правильного висновку здійснивши поділ спільного майна подружжя та визнав за кожним із сторін по справі право власності на 1/2 частку квартири, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Доводи апелянта про те, що джерелом набуття квартири є його особисті грошові кошти в розмірі, еквівалентному 10000 доларів США, є безпідставними та такими, що не підтверджені жодними доказами.

Доводи апелянта та його представника про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог, також є безпідставними, оскільки зі змісту позовних вимог заявлених позивачем та змісту доводів, якими вона їх обґрунтовувала вбачається, що остання мала намір саме поділити спільне майно подружжя та визнати право власності за співвласниками в рівних частках. При цьому питання про виділ часток в натурі не ставилося, хоча позивачем і було застосовано дане слово в резолютивній частині позову.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, не підтверджують належними доказами їх неправомірність та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_5 /підпис/ ОСОБА_6

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: