Справа № 462/3182/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Обертас Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право на проживання та користування квартирою, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселення,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що проживає у вказаній квартирі з дружиною ОСОБА_4, дане житло неприватизоване, в такому окрім нього зареєстровані відповідачі - його донька ОСОБА_2 та неповнолітня внучка ОСОБА_3 Однак відповідачі не проживають у квартирі протягом більше 12 років, що підтверджується актами ЛКП «Сигнівка». З того часу вони, забравши усі свої речі, в квартирі не з'являлись, цим житлом не цікавились, витрат з його утримання і оплати комунальних послуг не несли, у доньки навіть немає ключів від квартири. Жодних перешкод відповідачам у проживанні в цій квартирі ніхто не чинив, але на його прохання добровільно знятись з реєстрації у квартирі відповідачі відмовляються. Посилаючись на положення ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, позивач вважає, що не проживаючи без поважних причин в квартирі більше, як шість місяців підряд відповідачі втратили право на проживання та користування цим житлом.

Не погодившись із зазначеним позовом, ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_4, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди їй та її неповнолітній доньці ОСОБА_3 у доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати їй дублікат ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1, а також виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В обгрунтування зустрічного позову посилається на те, що вона, її донька ОСОБА_3 і батько ОСОБА_1 мають рівні права на проживання і користування квартирою на АДРЕСА_1, проте останній постійно чинить їй з донькою перешкоди в цьому, роблячи спільне проживання неможливим. Це проявляється як безпосередньо в недопуску її і доньки до цього житла, так і в насильстві по відношенню до неї, моральному тиску та погрозах. Крім цього було змінено замок вхідних дверей до квартири. За таких обставин вона у 2006 році зверталася з позовом в суд про усунення їй перешкод зі сторони батька і його дружини ОСОБА_4 в користуванні квартирою, проте тоді вони примирилися. Також через перешкоди в користуванні житлом зі сторони батька вона на початку червня 2016 року зверталася в поліцію, Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради та ЛКП «Сигнівка». Вважає, що для поновлення її порушених прав і прав її доньки необхідно зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в доступі і користуванні квартирою, а також надати їй дублікат ключів від вхідних дверей до квартири. Щодо дружини батька ОСОБА_4, то така вселилася у квартиру АДРЕСА_1 всупереч вимог законодавства без згоди усіх зареєстрованих у цій квартирі особі, зокрема, вона своєї згоди на це вселення не давала. Крім цього, ОСОБА_4 забезпечена житлом, має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2. Вважає, що за цих обставин ОСОБА_4 підлягає виселенню на підставі ч.3 ст.116 ЖК України із самоправно зайнятого жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_5 позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити, а проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 заперечили, зазначивши, що такий є безпідставним і не ґрунтується на законі. Зокрема, доказів того, що батько допускає насильство відносно ОСОБА_2, чинить їй перешкоди в користуванні квартирою відсутні. Натомість з 2006 року ОСОБА_2 не цікавиться квартирою, також не цікавиться і не турбується про свого батька. Зусилля щодо вселення у спірну квартиру відповідач почала проявляти лише після подання позову ОСОБА_1 З приводу виселення ОСОБА_4, то вважають, що для цього немає жодних правових підстав, оскільки остання вселилася у квартиру свого чоловіка після одруження у 2006 році і є єдиною людиною, яка піклується і доглядає за ОСОБА_1

Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову ОСОБА_1 заперечив, посилаючись на його безпідставність, а зустрічний позов підтримав і просить такий задовольнити. Крім цього, доповнив, що ОСОБА_2 всупереч доводів її батька жила з донькою і користувалась спірною квартирою, однак певний час, близько двох місяців, змушена була доглядати за квартирою матері на вул.Коломийська, 4/55 у м.Львові, а повернувшись за місцем реєстрації, її з донькою не допустили в квартиру на АДРЕСА_1, 319/101 через суперечки і конфлікті відносини із батьком та його дружиною ОСОБА_4, оскільки вона заперечувала проти проживання останньої в цьому житлі без її згоди. Внаслідок такої ситуації ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_3 не мають можливості проживати в спірній квартирі. Поряд з цим ОСОБА_2 оплачувала за житлово-комунальні послуги за місцем реєстрації за період з 2008 року по 2016 рік.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_8 в судовому засіданні проти заявлених до неї позовних вимог про виселення заперечила, зазначивши, що доводи ОСОБА_2 щодо цього є безпідставними, оскільки вона проживає у спірній квартирі законно зі своїм чоловіком.

Представники Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклування, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 проти задоволення первісного позову заперечили, оскільки в разі його задоволення неповнолітня ОСОБА_3 залишиться без житла, а зустрічний позов в частині усунення перешкод в користуванні квартирою підтримали, щодо вимоги про виселення ОСОБА_4 з квартири поклались на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали даної справи, оглянувши цивільну справу № 2-795/07, суд дійшов висновку, що в задоволенні первісного позову необхідно відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою, належить до комунальної власності, в такій зареєстровані позивач ОСОБА_1, відповідачі - його донька ОСОБА_2 та її неповнолітня донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідками з місця проживання №2000 від 25.01.2016 року і №2019 від 27.07.2016 року, виданими ЛКП «Сигнівка» (а.с.3, 25).

Дана квартира була надана матері позивача - ОСОБА_12 згідно рішення Залізничної ради народних депутатів №513 від 15.11.1988 року (а.с. 75), вона була основним квартиронаймачем квартири, у 2005 році померла.

03.06.2006 року ОСОБА_1 уклав шлюб (справа № 2-795/07, а.с. 6), після чого його дружина ОСОБА_4 вселилася у вказану квартиру і проживає в такій по даний час.

Встановлено, що після вселення ОСОБА_4 між позивачем ОСОБА_1 і його дружиною з однієї сторони та відповідачкою ОСОБА_2 з іншої виникли конфліктні стосунки з причини незгоди останньої на вселення без її згоди та проживання дружини батька у спірному житлі.

У зв'язку з цим ОСОБА_2 04.07.2006 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 і його дружини про усунення перешкод в користуванні спірним житловим приміщенням - квартирою на АДРЕСА_1 і виселення ОСОБА_4 із цієї квартири. Проте сторони на той час примирилися і вказаний позов був залишений без розгляду (справа № 2-795/07).

В подальшому відносини між сторонами не налагодились, конфліктні стосунки набували постійного характеру, тому ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_3 більше десяти років не користуються спірним житлом, проживають у квартирі, придбаній матір'ю ОСОБА_2, на АДРЕСА_3

Наведені обставини щодо непроживання відповідачки ОСОБА_2 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 протягом 10 років і по час розгляду справи в квартирі АДРЕСА_1 підтверджуються окрім пояснень представника позивача і ОСОБА_4, актом ЛКП «Сигнівка» від 06.04.2015 року, актом ОСББ «Передміся 319» від 17.10.2016 року (а.с. 4, 88), показаннями свідків - ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17

Поряд з цим, названі свідки не повідомили причину непроживання ОСОБА_2 і ОСОБА_18 на АДРЕСА_1. Натомість свідки ОСОБА_19, яка є сусідкою по будинку на АДРЕСА_1, та ОСОБА_11 - двоюрідна сестра ОСОБА_2 і хресна мати ОСОБА_3 ствердили, що їм достовірно відомо і вони особисто бачили те, що причиною залишення ОСОБА_2 з дитиною спірної квартири стали її напружені, конфлікті відносини з батьком і його другою дружиною, які хотіли виписати і виселити ОСОБА_2 з цього житла. Крім цього, з показань свідка ОСОБА_19 вказаний конфліктний характер відносин був зумовлений також поведінкою і способом життя ОСОБА_1, який зловживав спиртним, влаштовував пиятики, гулянки, скандали.

Також обоє вказаних свідків підтвердили доводи ОСОБА_2, що вона бажала проживати в спірній квартирі, навідувала батька як в квартирі, так і лікарні, однак ОСОБА_1 виганяв її, змінював замки, завів без її згоди собаку.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 1-3 червня 2016 року, тобто до подання 07.06.2016 року ОСОБА_1 первісного позову зверталася в поліцію, Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, як орган опіки і піклування, та ЛКП «Сигнівка» з приводу того, що їй з неповнолітньою донькою чиняться ОСОБА_1 перешкоди в доступі до житла, в якому вони зареєстровані (а.с. 44-50).

Твердження позивача, що ОСОБА_2 не цікавилась квартирою і не оплачувала житлово-комунальних послуг не знайшло свого підтвердження, спростовується поясненнями ОСОБА_4, наданими ОСОБА_2 квитанціями про оплату нею комунальних послуг за квартиру на АДРЕСА_1 319/101 в період з 2008 року по 2016 рік.

Згідно заяви ОСОБА_2 від 08.05.2009 року про прийняття на навчання її доньки ОСОБА_3 у СЗШ № 1 м.Львова вказана адреса проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 125, 126).

Згідно зі ст. 64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 цього Кодексу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Однак, позивач не навів суду на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України доказів безпричинного непроживання відповідачки і її неповнолітньої доньки у спірній квартирі понад шість місяців, як це передбачає ст.71 ЖК УРСР, натомість за наведених встановлених обставин суд вважає, що не проживання відповідачки з дитиною у спірній квартирі є вимушеним в силу її конфліктних відносин із батьком і його дружиною, а не безпричинним, як на тому наполягає позивач, тому ОСОБА_2 і її неповнолітня донька ОСОБА_3 не можуть бути визнані такими, що втратили право користування квартирою на АДРЕСА_1

Також позивачем ОСОБА_1 не наведено підстав для визнання відповідачів за первісним позовом такими, що втратили право на проживання в спірній квартирі, оскільки, як на підставу свого позову ОСОБА_1 посилається на положення ст.ст. 71, 72 ЖК України, тоді як ними врегульовано питання визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням.

Що стосується зустрічного позову, то ОСОБА_2 доведено належними і допустимими доказами наявність обставин, які дають підстави для висновку, що її батько чинить їй і доньці перешкоди у доступі та користуванні квартирою на АДРЕСА_1, тому в цій частині її позов підлягає задоволенню.

Прохання позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 надати їй дублікат ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 не є позовною вимогою та способом захисту порушеного права, а є обставиною, яка підлягає встановленню та перевірці судом із урахуванням підстав позову ОСОБА_2 і охоплюється вимогою про усунення зі сторони ОСОБА_1 перешкод в доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Щодо позовної вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення то така не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Зі змісту п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України. Так, ч.3 ст.47 Основного Закону проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Згідно ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Виселення громадян із квартири, яка перебуває в комунальній власності, без надання іншого жилого приміщення врегульовано ст.116 ЖК УРСР.

Відповідно до ч.3 ст.116 цієї статті осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Між тим, статтею 65 ЖК України встановлено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане

ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Тобто реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін.

Отже, відсутність реєстрації ОСОБА_4 у квартирі на АДРЕСА_1 не змінює її правового статусу члена сім'ї наймача цього житла, а ОСОБА_2 не доведено суду, що за відсутності її письмової згоди на вселення вона не висловлювала такої згоди, натомість, як встановлено, вона, звернувшись у 2006 році з позовом про виселення ОСОБА_4 із спірної квартири, не підтримала в подальшому таких своїх вимог, в судові засідання не з'являлася, у зв'язку з чим її позов було залишено без розгляду (цивільна справа № 2-795, а.с.73).

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, беручи до уваги встановлені судом обставини і оцінивши досліджені докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 є безпідставними, не ґрунтуються на законі, а відтак в задоволенні таких слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, лише в частині вимог про усунення зі сторони ОСОБА_1 перешкод в доступі і користуванні житлом, оскільки вимога про надання ключів від квартири не є самостійною позовною вимогою та способом захисту порушеного права, а вимога про виселення ОСОБА_4 є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в силу того, що він є інвалідом ІІ групизгідно посвідчення серії Є №118384, в задоволенні цього позову суд відмовляє, то судовий збір у справі за первісним позовом суд відносить на рахунок держави.

Як вбачається із квитанцій № 16095297-1 від 19.09.2016 року та №ПН1532 від 13.03.2017 року (а.с.70, 135), ОСОБА_2 було сплачено 1831,20 грн. судового збору за подання зустрічного позову.

Оскільки суд прийшов до переконання, що зустрічний позов підлягає задоволенню частково, позовна вимога немайнового характеру до ОСОБА_1 задовольняється судом, а цей відповідач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір, сплачений ОСОБА_2 за цю вимогу в розмірі 640 грн. слід компенсувати за рахунок держави.

Так як суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_4, то відповідно до вимог ст.88 ЦПК України сплачений за цю вимогу судовий збір у розмірі 551.20 грн. відшкодуванню не підлягає.

Між тим, зайво сплачена позивачем за зустрічним позовом сума судового збору в розмірі 640 грн. підлягає поверненню ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 та її неповнолітній доньці ОСОБА_3 перешкоди у доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_1.

В решті вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - відмовити.

Зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у Залізничному районі м.Львова (за адресою: м.Львів, вул.Виговського, 34) повернути ОСОБА_2 640 грн. зайво сплаченого судового збору.

Судовий збір в розмірі 640 грн., сплачений ОСОБА_2 за подання зустрічного позову, компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.