Справа № 263/5126/17
Провадження № 2/263/1425/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

при секретарі Єрмоленкові Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на майно у порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_2, який помер 16 квітня 2009 року, а саме: на 1/3 частини квартира АДРЕСА_1.

На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 червня 1998 року указана квартира на праві приватної власності (спільної сумісної) належить ОСОБА_3 та членам його родини: ОСОБА_1, ОСОБА_2 17 січня 2003 року ОСОБА_3 помер, спадщину після його смерті, яка складалася із 1/3 частини квартири, прийняла ОСОБА_1, про що видано свідоцтво про право на спадщину. Отже, на теперішній час їй належить 2/3 частини указаної квартири. 16 квітня 2009 року помер ОСОБА_2 (син позивача). На час смерті ОСОБА_2 постійно проживав разом із ОСОБА_1 в указаній квартирі. Позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак постановою від 30 травня 2017 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з чим вона просить позовні вимоги задовольнити.

Позивач та її представник ОСОБА_4 до судового засідання не зявилися, попередньо подали до суду уточнений позов, в якому просять розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у матеріалах справи даних.

Представник відповідача ОСОБА_5 до судового засідання не зявився, попередньо подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні спору поклався на розсуд суду.

Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у звязку із розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Виконуючи вимоги, передбачені ст. ст. 10, 212-214 ЦПК України, суд виходить з такого.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 червня 1998 року № 7843, квартира АДРЕСА_2 (ОСОБА_6) у м. Маріуполі на праві приватної спільної сумісної власності належить: ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 Загальна площа квартири 74,68 кв. м.

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 17 січня 2003 року серії І-НО № 711540 ОСОБА_3 помер 17 січня 2003 року, про що зроблений актовий запис № 127.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 серпня 2006 року, після смерті ОСОБА_3 спадщину у вигляді 1/3 частини указаної квартири прийняла ОСОБА_1

Згідно із Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01 листопада 2004 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06 серпня 2003 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 17 квітня 2009 року серії І-НО № 358090, 16 квітня 2009 року помер ОСОБА_2 (син позивача), про що зроблений актовий запис № 851.

Згідно із довідкою Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Радужний» від 30 травня 2017 року № 16, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований та проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, з 19 лютого 1988 року до моменту своєї смерті 16 квітня 2009 року.

Постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області від 30 травня 2017 року, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина ОСОБА_2, оскільки такий був зареєстрований за іншою адресою.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, ст. 392 ЦК України, встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року.

Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку, що позивачем дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак, своє право вона не в змозі реалізувати, у звязку з чим дане право підлягає захисту в судовому порядку.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Як розяснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Виходячи з аналізу змісту цієї правової норми та відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час вирішення зазначеного позову встановленню підлягає, зокрема, місце проживання спадкодавця на день його смерті; чи було це місце постійним або переважним місцем його проживання (ст. 29 ЦК України) або тимчасовим; чи проживав разом із спадкодавцем до його смерті позивач; характер та період його проживання із спадкодавцем.

Отже, при вирішенні питання про право на спадщину за законом перш за все необхідно зясувати прийняття спадкоємцями спадщини, дослідити надані ними докази та надати вказаним доказам правову оцінку.

У справі, де предметом розгляду є визнання права власності на спадкове майно, суд виходить з того, що згідно із довідкою ОСББ «Радужне» ОСОБА_2 з народження та до часу смерті зареєстрований та постійно проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, разом із матірю, тому ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України слід визнати такою, що прийняла спадщину після смерті свого сина.

У той же час, згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів, які б указували на те, що ОСОБА_2 на момент смерті та до часу смерті проживав та був зареєстрований за іншою адресою, суду не представлено, тому суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 213 ЦПК України вирішує справу на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказам, які були дослідженні в судовому засіданні.

У звязку із встановленням факту постійного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_2, суд дійшов висновку, що підлягають захисту права позивача в обраний нею спосіб, оскільки позивачем дотримано всіх визначених законодавством обставин для набуття права власності на спадщину, однак своє право вона не в змозі реалізувати.

Визнання такого права на спадкове майно відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 ЦК України, оскільки за змістом ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу відкриття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 328, 392, 1218, 1268, 1269 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на майно у порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_2, який помер 16 квітня 2009 року, а саме: на 1/3 частини квартири АДРЕСА_3, яка належить йому відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 червня 1998 року № 7843.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя О.М. Музика