Номер провадження: 22-ц/785/163/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сидоренко І.П., Станкевича В.А.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 травня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 травня 2013 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/ч «Чорноморка-2», вул. Балтська, 15/11.

Зобовязано Овідіопольський РС ГУДМС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/ч «Чорноморка-2», вул. Балтська, 15/11.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргуу якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 травня 2013 року, відповідно до якого визнано ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим будинком, розташованим Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/ч Чорноморка, вул. Балтська, 15/11.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам з наступних підстав.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачка є власником житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м "Чорноморка-2", вул. Балтська, 15/11, крім того у даному будинку зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_2, який був чоловіком позивачки, та з 03.12.2012 року у даному будинку не проживає. При цьому до виниклих правовідносин суд застосував норму статті 71 Житлового Кодексу України, що є недопустимим.

Так, відповідно позовної заяви , позивач на підставі ст.405 ЦК України , просила визнати відповідача втратившим право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку.

При цьому посилалася на те, що відповідач являвся її колишнім чоловіком та з ним було укладенодоговір про здачу приміщення в найм від 16.11.2009 року (а.с.7).

Однак, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, вийшовши за межі позовних вимог, послався на ст.. 391 ЦК України та 71 ЖК України.

Статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже ст. 71 ЖК України стосується збереження жилого приміщення за наймачем або членом його сім'ї в будинках державного і громадського фонду, а ст. 405 ЦК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в приватному жилому фонді.

Ці норми закону є гарантією житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання, однак вони встановлюють різну правову природу та особливості припинення права користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Визнавши відповідача таким, що втратив право користування жилою площею на підставі ст.ст.71, ЖК України, суд першої інстанції не врахував, що зазначеними нормами права регулюється користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського жилого фонду.

Будинок, що розташований: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/ч Чорноморка, вул. Балтська, 15/11. не відноситься до цього жилого фонду, а є власністю позивачки. Оскільки відповідач є колишнім членом сім»ї позивачки, тому спірні правовідносини між сторонами регулюються ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє права колишнього члена сім»ї власника на користування житлом. А відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Позивачка посилалася на те, що відповідач не проживає на спірній жилій площі з грудня 2012 року, однак, у передбаченому ст.ст. 10,60 ЦПК України порядку, позивачкою не надано жодного доказу, котрий свідчив би про те, що відповідач вибув зі спірної жилої площі і не використовує її для проживання понад одного року без поважних причин та має інше житло.

Між тим, з апеляційної скарги, доданих матеріалів в судовому засіданні та пояснень відповідача та його представника в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_2 в спірному будинку проживає з 2001 року по сьогоднішній день.

Відповідно до п.34 постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Зазначене свідчить що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України , підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Отже, колегія приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 307 , 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 травня 2013 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: І.П. Сидоренко

ОСОБА_4