АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, вимоги якого були неодноразово збільшенні в порядку, передбаченому ст. 31 ЦПК України (а.с.2-5, 80-82, 88-92, 178-180, 215, 230), в якому просив: стягнути з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача грошові кошти в розмірі 22616,83 доларів США (в національній валюті України за курсом НБУ на час ухвалення рішення) за позикою від 26 серпня 2005 року, які складаються з: суми позики в розмірі 8000 доларів США; не виплачених процентів на рівні 16% річних від суми позики у розмірі 14370,27 доларів США, нарахованих з дня надання позики і до 17 листопада 2016 року; 3% річних від простроченої суми у розмірі 246,56 доларів США, нарахованих з початку прострочення позики по 17 листопада 2016 року; стягнути з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача грошові кошти в розмірі 36305,46 доларів США (в національній валюті України за курсом НБУ на час ухвалення рішення) за позиками від 07 січня 2006 року, 17 лютого 2006 року та 06 квітня 2007 року, які складаються з: сум позик в розмірі 15400,00 доларів США (5000,00, 3400,00, 7000,00); невиплачених процентів на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 16167,34 доларів США, нарахованих з дня надання позик по 17 листопада 2016 року; 3% річних від прострочених сум у розмірі 4738,12 доларів США, нарахованих з початку прострочення позик і до 17 листопада 2016 року.

Справа №755/21936/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/4043/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гаврилова О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 26 серпня 2005 року відповідач ОСОБА_5 позичив у позивача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 8000,00 доларів США під 16% річних, які зобов'язався повернути за вимогою на протязі тижня, про що склав розписку. 24.09.2015 року позивач направляв відповідачеві вимогу щодо виконання грошового зобов'язання, однак відповідач продовжує ухилятись від сплати позики та процентів. Крім того, в період з 07 січня 2006 року по 06 квітня 2007 року ОСОБА_5 позичив у позивача грошові кошти у розмірі 15400 доларів США, що підтверджується розписками відповідача від 07 січня 2006 року - на суму 5000 доларів США, від 07 лютого 2006 року - на суму 3400 доларів США, від 06 квітня 2007 року - на суму 7000 доларів США. В розписках встановлений строк повернення коштів. Відповідачем здійснювалась часткова сплата процентів за позиками: 14 травня 2008 року - 1000 гривень, 16 квітня 2010 року 4000 гривень, 27 вересня 2011 року - 1600 гривень, 20 березня 2012 року - 2400 гривень, 30 травня 2012 року - 2400 гривень, 20 лютого 2013 року -2400 гривень, а всього 13800 гривень, що за курсом НБУ складає 1804,46 доларів США.

Всупереч договірним зобов'язанням відповідач не повністю повернув належні грошові кошти, чим порушив умови договору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 215895,83грн., проценти в розмірі 388210,39грн., три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 798,54грн., судовий збір у розмірі 6049,05грн., а всього 610953,81грн. (шістсот десять тисяч дев'ятсот п'ятдесят три гривні вісімдесят одна копійка).

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповноту та неправильність встановлених обставин, які мають значення для справи.

Крім того, не погоджуючись з рішенням суду, представником відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5, подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти доводів апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5, підтримала доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_4 та заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23 грудня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_5 взяв у ОСОБА_2 8000,00 доларів США під 16 процентів річних, та зобов'язався повернути за вимогою на протязі тижня, оригінал якої долучено до матеріалів справи (т.1 а.с.231).

17 січня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_5 взяв у ОСОБА_2 суму в розмірі 15400 доларів США на строк з 07.01.2006р. по 12.01.2006р., та зобов'язався повернути в зазначений строк, оригінал якої долучено до матеріалів справи (т.1 а.с.233).

17 лютого 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_5 взяв у ОСОБА_2 суму в розмірі 3400 доларів США на строк до 20.02.2006 року та зобов'язався повернути у вказаний строк, оригінал якої долучено до матеріалів справи (т.1 а.с.232).

06 квітня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_5 взяв у ОСОБА_2 суму в розмірі 7000 доларів США на строк до 17.04.2007р., оригінал якої долучено до матеріалів справи (а.с.234).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку, що між сторонами у справі виникли правовідносини щодо позики, оскільки розписки містять всі обов'язкові вимоги до таких угод - суму та строк повернення коштів.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання

від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що між сторонами укладено чотири договори позики, оформлені розписками. При цьому за договором позики від 26.08.2005р. визначений розмір процентів річних та строк повернення коштів визначений протягом тижня від дня пред'явлення вимоги. Іншими договорами позики встановлений строк повернення позики, проте не встановлений розмір процентів, який визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки дані договори позики не є безпроцентними в розумінні ч.2 ст.1048 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України, рішення ґрунтується на досліджених наявних в справі доказах.

Відповідач в судовому засіданні не заперечував факту отримання ним від позивача в якості позики грошових коштів за вказаними вище чотирма договорами позики оформленими розписками, на умовах, що в них визначені.

Разом з тим, відповідач стверджував про повернення ним отриманих у позику коштів за строковими розписками - у визначені ними строки, а за розпискою від 26.08.2005р. - у вересні цього ж року.

У відповідності до частин першої, другої та третьої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Жодного належного та допустимого доказу (в розумінні ст.57-59 ЦПК України, ст. 545 ЦК України), виконання відповідачем боргових зобов'язань перед позивачем стороною відповідача суду не надано.

Таким чином, як убачається з матеріалів справи, як на час звернення позивача з позовом до суду, відповідач не виконав взяті на себе за договорами позики зобов'язання, грошові кошти позивачу у відповідності до умов договорів не повернув, а доказів повернення грошових коштів відповідачем суду не надано, а колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність позовних вимог про стягнення сум боргу у передбачені договорами та Законом спосіб щодо стягнення сум одержаних у позику коштів, 16% річних за договором позики від 26.08.2005р., процентів на рівні облікової ставки НБУ за договорами позики від 17.01.2006р., 17.02.2006р., 06.04.2007р., а також 3% річних від простроченої суми відповідно до положень 4.2 ст.625 ЦК України, обов'язок повернення яких визначений ч.1 ст. 1050 ЦК України, є правомірними.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Договором позики від 26 серпня 2005 року строк повернення коштів визначений протягом тижня від дня пред'явлення вимоги, що відповідає вимогам ст.1049 ЦК України.

Крім того, частиною 2 ст.530 ЦК України визначено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень абзацу другого ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Тому початок перебігу строку позовної давності у подібних випадках має бути приурочений до дня подання позову або пред'явлення вимоги про виконання зобов'язання.

Не можна вважати наступну дату за датою укладання договору позики - 27 серпня 2005 року датою настання у відповідача обов'язку повернути грошові кошти та початком перебігу для позивача строку звернення до суду з позовом про стягнення боргу за цим договором позики.

Вимога до відповідача про виконання ним грошового зобов'язання за договором позики від 26 серпня 2005 року була направлена позивачем 24 вересня 2015 року (т.1а.с.8, 9).

Отже, суд першої інстанції дійшов прийшов вірного висновку, що строк позовної давності за розпискою від 26 серпня 2005 року не пропущено.

Станом на дату ухвалення даного рішення - 03.02.2017р., згідно офіційного курсу НБУ, курс долара США до гривні становить 2698,6979грн. за 100,00 доларів США.

Таким чином, на день ухвалення рішення, сума боргу за розпискою від 26.08.2005р. становить 215895,83грн. (8000,00 х 26,986979).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, розмір яких встановлюється договором.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, сума процентів за розпискою від 26.08.2005р. за період з 26.08.2005р. по 17.11,2016р. включно (як про це зазначено в позові та розрахунках позивача (а.с.181)) становить 388210,39грн. (8000,00 х 16/100/365 х 4102 х 26,986979).

Позовна вимога до відповідача про виконання ним грошового зобов'язання за договором позики від 26 серпня 2005 року була направлена позивачем 24.09.2015р. Однак, відповідачем особисто за адресою зареєстрованого місця проживання вона одержана не була, конверт повернувся за закінченням терміну зберігання (т.1а.с.13). Направлена за адресою місця роботи відповідача вимога була отримана 28 вересня 2015 року особою на прізвище Підгорна (т.1 а.с.12).

Однак, під уповноваженою особою на одержання кореспонденції слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від адресата на прийняття для нього кореспонденції. Проте, матеріали справи не містять доказів того, що особа на прізвище Підгорна мала такі повноваження від відповідача, чи фактично передала останньому надіслану позивачем вимогу.

Моментом пред'явлення вимоги є не її відправлення а час отримання її боржником (фактичної обізнаності особи про існування вимоги).

Тому визначені частиною 2 ст.625 ЦК України санкції, в даному випадку, не можуть застосовуватися через сім днів як від 28 вересня 2015 року, так і від 07 листопада 2015 року, про що просив позивач у справі.

За таких обставин суд дійшов вірного висновку, що в даному випадку часом отримання відповідачем від позивача вимоги слід вважати день, з якого він став обізнаним про звернення позивача до суду з даним позовом, а саме його ознайомлення з матеріалами справи після ухвалення заочного рішення - 26 вересня 2016 року (про що є відмітка у довідковому листі до справи).

Три проценти річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, від простроченої суми 8000 доларів США за договором позики з 04.10.2016р. (наступного дня від спливу тижня, як про це вказано в розписці) по 17.11.2016р. включно, тобто за 45 днів прострочення становить 798,54грн. (8000,00 х 3 х 45/365/100) х 26,986979).

Отже, суд обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення коштів за договором позики від 26 серпня 2005 року, а саме, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за розпискою від 26 серпня 2005 року в сумі 215895,83грн., 16% річних в розмірі 388210,39грн. та 798,54грн. - три проценти річних за прострочення виконання боргового зобов'язання.

Згідно умов розписки від 17.01.2006 року, строк повернення коштів по 12.01.2006р., згідно умов розписки від 17.02.2006 року - до 20.02.2006 р., згідно умов розписки від 06.04.2007 року - 17.04.2007р., а із заявою про збільшення розміру позовних вимог, яка первинно містила вимоги про стягнення боргу за цими розписками, позивач звернувся до суду 01.02.2016 року (т.1а.с.88).

Разом з тим, відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

На підтвердження переривання строків позовної давності за розписками від 17.01.2006 року, від 17.02.2006 року та від 06.04.2007 року, позивачем суду надані складені ним же розписки від 14.05.2008р., від 16.04.2010р., від 27.09.2011р., від 20.03.2012р., від 30.05.2012р. та від 20.02.2013р. (т. 1 а.с.194-199), в яких зазначено, що вказані в цих розписках суми коштів отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу за розписками від 17.01.2006 року, 17.02.2006 року, 06.04.2007 року, при цьому в деяких з них вказано, що повернуті кошти є процентами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За Законом передавання грошей може бути підтверджено розпискою (ст. 545 ЦК України), платіжними (банківськими) документами, перерахуванням коштів на рахунок отримувача або поштовим переказом на адресу його проживання. В разі відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання, ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або у разі іншого прострочення з їхнього боку, відсутності представника недієздатного кредитора, боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса (ст. 537 ЦК України).

Таким чином, Законом передбачена можливість виконання зобов'язань з проведення розрахунків різними способами, які забезпечують встановлення факту здійснення оплати на підставі належних і допустимих доказів, як того вимагають норми ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

В частині 1 ст.545 ЦК України йдеться про підтвердження виконання зобов'язання, яке може бути здійснене шляхом видачі кредитором боржникові на вимогу останнього розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Отже, таки розписки мають перебувати у боржника а не у кредитора.

Як правило, борговим документом, що видається боржником кредиторові, посвідчується існування зобов'язання між цими суб'єктами. Якщо на посвідчення конкретного зобов'язання боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор відповідно до ч.2 ст.545 ЦК України, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. Якщо ж повернення боргового документа неможливе, кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає.

Отже, в будь-якому випадку, документ, що підтверджує повне або часткове виконання зобов'язання боржником, якщо він оформлений розпискою, має знаходитись у боржника, а не у кредитора.

Позивач ОСОБА_2 пояснив у судовому засіданні суду першої інстанції та підтвердив в судовому засіданні Апеляційного суду, що розписку від 14 травня 2008 року він склав у 2015 році, коли готував позовну заяву; розписку від 16 квітня 2010 року - також у 2015 році, розписку від 27 вересня 2011 року - у 2011 році; розписку від 20 березня 2012 року - у березні 2012 року, розписку від 30 травня 2012 року - в травні 2012 року; розписку від 20 лютого 2013 року - у 2015 році, з чого вбачається намагання позивача штучно перервати строки позовної давності.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказані вище розписки є недопустимими доказами в розумінні ст.59 ЦПК України та надав правильну оцінку показам свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, оскільки останні не змогли пояснити, за якими саме зобов'язаннями передавались кошти від відповідача позивачеві.

Крім того, належним та допустимим доказом передачі/повернення коштів можуть бути письмові докази, а не показання свідків.

З огляду на викладене, належних та допустимих доказів переривання строку позовної давності за розписками від 17 січня 2006 року, 17 року 2006 року, 06 квітня 2007 року, суду не надано.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за цими розписками: в перших двох випадках майже через 10 років після закінчення строку їх виконання, а за третьою - майже через 9 років, що свідчить про пропуск позивачем строків позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення коштів за договорами позики від 17 січня 2006 року, 17 лютого 2006 року, 06 квітня 2007 року, процентів за цими розписками на рівні облікової ставки НБУ та 3% річних від простроченої суми, враховуючи також що стягнення останніх є похідними вимогами від стягнення основних сум боргу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: