У Х В А Л А

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою Апарату Верховної Ради України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 13 грудня 2013 року по 26 листопада 2014 року він працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України VІІ скликання за строковим трудовим договором. 26 листопада 2014 року Верховна Рада України VІІ скликання достроково припинила свої повноваження і його було звільнено у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України.

Посилаючись на те, що повного розрахунку при звільненні із ним не проведено, зокрема не виплачено одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та п 4.6 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР, у розмірі його тримісячної заробітної плати, ОСОБА_3 просив стягнути одноразову грошову допомогу у розмірі 19 028 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 87 640 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_3 одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 18 827 грн. 18 коп. та у відшкодування суми середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги (розрахунку) при звільненні за період з 28 листопада 2014 року по 29 лютого 2016 року (313 днів) у розмірі 79 293 грн. 33 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі Апарат Верховної Ради України просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виплатив позивачеві встановленої законом одноразової грошової допомоги при звільненні, а відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від обов'язку виплати такої допомоги. Крім того, суд послався також на те, що непроведення повного розрахунку при звільненні є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

Апеляційний суд погодився із висновком районного суду, вказавши при цьому також про те, що позивач перебував у трудових стосунках саме з відповідачем, а не народним депутатом України VІІ скликання, тому відповідач мав виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що з 13 грудня 2013 року по 26 листопада 2014 року ОСОБА_3 працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України VІІ скликання за строковим трудовим договором.

26 листопада 2014 року Верховна Рада України VІІ скликання достроково припинила свої повноваження і ОСОБА_3 було звільнено у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що повного розрахунку при звільненні із ним не проведено, зокрема не виплачено одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та п 4.6 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР, у розмірі його тримісячної заробітної плати.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до абз. 1, 3, 6 ч. 3 ст. 34 цього Закону помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

На чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов'язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Аналогічні положення закріплені у Положенні про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженому постановою Верховної Ради України від 10 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (далі - Положення), зокрема у п. п. 1, 3, 5 ст. 1.1, ст. 3.2.

Статтею 3.1 Положення визначено, що персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Відповідно до п. п. 1, 3-5 Розділу 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Структура Апарату відповідно до п. 35 ч 1 ст. 85 Конституції України, а також його гранична чисельність затверджуються Верховною Радою України.

Штатний розпис апарату та чисельність працівників структурних підрозділів апарату затверджуються Головою Верховної Ради України.

Апарат є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Структуру та граничну чисельність апарату Верховної Ради України встановлено постановою Верховної Ради України від 20 квітня 2000 року №1678-ІІІ «Про структуру апарату Верховної Ради України».

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив тверджень відповідача про те, що до штату апарату Верховної Ради України не входить посада помічника-консультанта народного депутата України, тобто апарат Верховної Ради України не є роботодавцем позивача і не виплачує йому заробітну плату, а трудові відносини виникли між народним депутатом України ОСОБА_4 та позивачем як його помічником-консультантом.

Крім того, апеляційний суд не дав належної оцінки тому, що одноразова грошова допомога при звільненні, визначена ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», виплачується за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України та не перевірив, чи були передбачені такі бюджетні призначення Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік».

Суд також не звернув уваги на положення ст. 23 БК України про те, що збільшення бюджетних призначень за загальним та спеціальним фондами державного бюджету без внесення змін до закону про Державний бюджет України заборонено.

Разом з тим, апеляційний суд не врахував положення п.п. «б» п. 4 Глави ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Апарату Верховної Ради України задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська